Гийом Мюсо
Хартиеното момиче

Превод от френски: Недка Капралова, 2012

chitanka.info

На моята майка

За какво служат книгите, ако не връщат към живота, ако не успяват да ни накарат още по-жадно да пием от него?

Хенри Милър

Пролог

Да се интересуваш от живота на писателя, защото харесваш книгата му, е все едно да се интересуваш от живота на патицата, защото обичаш пастет.

Маргарет Атууд

„ТРИЛОГИЯТА НА АНГЕЛИТЕ“ ОЧАРОВА АМЕРИКА

„Ю Ес Ей Тудей“, 6 февруари 2008 г.

Невъзможната любовна история между млада жена и нейния ангел пазител е литературният успех на годината. Разкриване на едно явление.

Никой не го вярваше наистина в издателство „Дабълдей“. Издаден в едва 10 000 копия, първият роман на неизвестен автор на тридесет и три години — Том Бойд, — стана за няколко месеца един от най-големите бестселъри на годината. „Компанията на ангелите“ — първият том от сага, планирана като трилогия, остана в продължение на 28 седмици начело на класацията за най-добре продавани книги. Досега от него са пласирани над три милиона екземпляра само в Съединените щати, а в над четиридесет държави се подготвят преводи.

В един романтичен и фантастичен Лос Анджелес тече историята на невъзможната любов между Дилайла, млада студентка по медицина, и Рафаел — ангелът пазител, който бди над нея още от детството й. Свръхестествена рамка е само претекст за поставянето на чувствителни проблеми като кръвосмешението, насилието, даряването на органи или лудостта. Подобно на „Хари Потър“ или „Здрач“, „Компанията на ангелите“ бързо завладя своята публика и ги обедини около една богата митология. Най-страстните читатели са истинска общност със свои собствени кодове и множество теории. Стотици сайтове са вече посветени на героите, създадени от Том Бойд. Дискретният автор е млад учител, родом от бедняшкия квартал „Макартър Парк“ в Лос Анджелес. Преди да познае успеха, Бойд преподавал литература на юноши от проблемни семейства в гимназията, която самият той е завършил преди петнадесет години. След успеха на своя първи роман той се отказва от преподаването и подписва договор с „Дабълдей“ за две допълнителни книги и… два милиона долара.

* * *

ФРЕНСКАТА ПИАНИСТКА ОРОР ВАЛАНКУР — ЛАУРЕАТ НА ПРЕСТИЖНАТА НАГРАДА „АЙВЪРИ ФИШЪР“

„Грамофон“, 1 юни 2008 г.

В събота тридесет и една годишната популярна пианистка Орор Валанкур спечели престижната награда „Айвъри Фишър“. Носещ 75 000 долара награда, този желан приз отличава всяка година един музикант за изключителния му принос в класическата музика. Родена в Париж на 7 юли 1977 г., Орор Валанкур е смятана за една от най-талантливите музикантки на своето поколение.

Суперзвезда на клавирните

Завършила „Къртис Инститют“ във Филаделфия, тя е забелязана още през 1997 г. от диригента на оркестъра Андре Гревен, който я кани да участва в турне под негово ръководство. Признание, което й отваря вратите към международната кариера. Започва поредица от рецитали с най-големите оркестри, но през 2003 г. тя внезапно се оттегля от клавирната сцена, разочарована от елитаризма на класическата музикална система. Впуска се в двугодишна обиколка на света на мотор, която завършва сред езерата и скалите на природния парк Савай Мадхопур в Индия. Там тя прекарва няколко месеца.

През 2005 г. се установява в Манхатън и се връща към сцената и записите, като активно се включва и в защитата на околната среда. Тази ангажираност я поставя в нова медийна светлина и известността й излиза извън сферата на меломаните.

Възползвайки се от външния си вид, Валанкур позира за много модни списания (бляскави снимки за „Венити Феър“, други, по-разголени, за „Спортс Илюстрейтид“) и става вдъхновителка на известна марка бельо. Подписва рекламни договори, които я правят най-богатата музикантка на планетата.

Нетипичен и оспорван творец

Въпреки младостта си, Валанкур отлично владее пианото, но често я обвиняват в известна сухота, особено при интерпретирането на романтичния репертоар.

Отстоявайки своята независимост, тя се е превърнала в кошмар за организаторите на концерти: отказите в последния момент или звездните й капризи са безчет.

Характерът й се проявява и в личния живот. Валанкур заявява, че нищо не очаква от любовта и приема само случайните пориви, а завоеванията й се множат. Шумните връзки със знаменитости я правят единствената класическа музикантка, присъстваща често в популярните списания, което не е нещо, което консервативните почитатели на пианото оценяват особено…

* * *

АВТОРЪТ НА „ТРИЛОГИЯТА НА АНГЕЛИТЕ“ ДАРЯВА 500 000 ДОЛАРА НА УЧИЛИЩЕ В ЛОС АНДЖЕЛЕС

„Лос Анджелес Таймс“, 26 юни 2008 г.

Докато вторият му роман — „Памет на ангел“ — се налага сред бестселърите, писателят Том Бойд направи дарение от половин милион долара на гимназията „Харвест“ в Лос Анджелес, съобщи директорът на учебното заведение. Намиращо се в бедняшкия квартал „Макартър Парк“, това е училището, в което е учил самият Бойд. Той дори е преподавал там литература, преди да се оттегли след успеха на своята първа книга. Авторът не пожела да потвърди информацията пред наш репортер. Немногословен към пресата, загадъчният романист пише третия том от своята сага.

* * *

ХУБАВАТА ОРОР ОТНОВО СВОБОДНА!

„Старс Нюз“, 24 август 2008 г.

Нещастието за едни е щастие за други. На тридесет и една години пианистката и топмодел наскоро скъса с приятеля си — испанския тенисист Хавиер Сантос, с когото имаше романтична връзка от няколко месеца. Наскоро стана ясно, че спортистът ще прекара с приятелите си от Барселона няколко заслужени почивни дни в Ибиса след успешното си представяне на „Ролан Гарос“ и на „Уимбълдън“. Що се отнася до вече бившата му изгора, тя едва ли ще остане дълго сама…

* * *

„ТРИЛОГИЯТА НА АНГЕЛИТЕ“ СКОРО ПО КИНАТА

„Варайъти“, 4 септември 2008 г.

„Колумбия Пикчърс“ закупи правата за киноадаптация по „Трилогията на ангелите“ — фантастично-романтичната сага на Том Бойд.

„Компанията на ангелите“ и „Памет на ангел“ са две познати заглавия за хиляди читатели, които вече четоха със затаен дъх страниците на първите два тома от трилогията. Снимките на адаптацията по първия том трябва да започнат съвсем скоро.

* * *

От: patricia.moore@speedacces.com

Тема: Излекуване

Дата: 12 септември 2008 г.

До: thomas.boyd2@gmail.com

Здравейте, г-н Бойд,

Отдавна исках да ви пиша. Казвам се Патрисиа, на 31 години съм и отглеждам сама двете си деца. Бях с мъжа, когото обичах, до последния му дъх. Той страдаше от неврологично заболяване, което постепенно му отне всички сили. Излязох от този период в живота ми по-смазана, отколкото ми се иска да призная. Нашата история беше толкова кратка… След драмата открих книгите ви.

Потърсих спасение в тях и намерих хармонията със себе си. Във вашите романи героите често имат шанса да са способни да променят съдбата, миналото и да поправят грешките. Аз се надявам само да имам възможността да обичам и да бъда обичана отново.

Благодаря ви, че ми помогнахте да се помиря с живота.

* * *

ОРОР ВАЛАНКУР — ИСТИНСКИ ТАЛАНТ ИЛИ МЕДИЙНА ИЗМАМА

„Пари Матен“, 12 октомври 2008 г.

Обичайната тълпа около премиера се блъскаше вчера вечерта в Театър „Шан-з-Елизе“.

Предшествана от медийния си образ, младата и блестяща музикантка продължава да възбужда любопитството. В програмата беше включен „Императорският концерт“ на Бетовен, последван във втората част от „Импромптю“ на Шуберт. Привлекателно меню, но обещаното не се случи. Въпреки безупречната техника, концертът беше изпълнен без душа и без лирика. Без колебание: Орор Валанкур е повече маркетингов продукт, отколкото свръхнадарената и гениална пианистка, представяна в телевизионните репортажи. Без грацията и ангелското си лице, тя щеше да бъде една обикновена пианистка, защото „явлението Валанкур“ не почива на нищо друго, освен на добре смазана машина, умело успяла да превърне една прилична интерпретаторка в звезда, пред която се прекланят. Най-тъжното във всичко това: нейната музикална незрялост не попречи на изцяло завладяната от образа й публика да я аплодира горещо.

* * *

От: myral4.washington@hotmail.com

Тема: Книги не като другите

Дата: 22 октомври 2008 г.

До: thomas.boyd2@gmail.com

Здравейте, г-н Бойд,

Казвам се Мира и съм на 14 г. Аз съм „момиче от предградията“, както пишат във вестниците. Ходя на училище в „Макартър Парк“ и присъствах на лекцията ви в нашия клас. Никога не съм си представяла, че някой ден ще се интересувам от романи, но вашите ме развълнуваха. Спестявах, за да си купя втората ви книга, но понеже нямах достатъчно пари, прекарах дълги часове до щандовете на „Барнс енд Нобълс“, за да я препрочитам… Просто благодаря.

* * *

ОРОР И ТОМ ВЛЮБЕНИ НА КОНЦЕРТ НА „КИНГС ЪФ ЛИЪН“?

TMZ.com, 13 декември 2008 г.

„Кингс ъф Лиън“ изнесоха в събота успешен концерт в лосанджелеския „Форум“. Сред тълпата, дошла да аплодира рокгрупата от Нашвил, бяха пианистката Орор Валанкур и писателят Том Бойд, които изглеждаха доста близки. Съучастнически погледи, думички, прошепнати на ухо, ръце около кръста… накратко, тези двамата са доста повече от приятели. Впрочем следващите снимки говорят сами по себе си. На вас оставяме да прецените…

* * *

ОРОР ВАЛАНКУР И ТОМ БОЙД: ВЛЮБЕНИТЕ ТИЧАТ

TMZ.com, 3 януари 2009 г.

Поддържане на форма или приключение за влюбени? Във всеки случай Орор Валанкур и Том Бойд тичаха дълго из все още заснежените алеи на Сентръл Парк. […]

* * *

ОРОР ВАЛАНКУР И ТОМ БОЙД ТЪРСЯТ АПАРТАМЕНТ В МАНХАТЪН

TMZ.com, 18 март 2009 г.

НОВАТА КНИГА НА ТОМ БОЙД ЩЕ ИЗЛЕЗЕ ДО КРАЯ НА ГОДИНАТА

„Ю Ес Ей Тудей“, 10 април 2009 г.

Вчера „Дабълдей“ оповестиха, че последната част от сагата на Том Бойд ще излезе следващата есен. Предстоят нови часове четене за феновете на писателя.

Озаглавена „Суматоха в небесата“, последната от „Трилогията на ангелите“ би трябвало да бъде една от големите сензации на годината.

ТОМ ТЪРСИ СЪВЪРШЕНИЯ ПРЪСТЕН ЗА ОРОР

„Ентъртейнмънт Тудей“, 6 май 2009 г.

Писателят остана три часа в „Тифани“ в Ню Йорк, за да търси съвършения пръстен за жената, с която е през последните няколко месеца.

Една продавачка разказва: „Изглеждаше много влюбен и загрижен да избере бижуто, което да направи щастлива неговата приятелка“.

* * *

От: svetlana.shaparova@hotmail.com

Тема: Спомен за една любов

Дата: 9 май 2009 г.

До: thomas.boyd2@gmail.com

Скъпи г-н Бойд,

Преди всичко ви моля да ме извините за правописните грешки. Аз съм рускиня и говоря лошо английски. Вашата книга ми беше подарена от мъж, когото обичах и когото бях срещнала в Париж. Давайки ми книгата ви, той просто ми каза: „Чети и ще разбереш“. Този мъж (казваше се Мартен) и аз днес вече не сме заедно, но вашата история ми припомня връзката, която ни свързваше и ме правеше толкова жизнена. Когато чета вашата книга, се чувствам добре. Казвам ви благодаря, ако четете това съобщение, и ви желая успех в личния живот.

Светлана

* * *

ОРОР ВАЛАНКУР И ТОМ БОЙД СЕ КАРАТ В РЕСТОРАНТ

On1 !ne, 30 май 2009 г.

* * *

ОРОР ВАЛАНКУР „ИЗНЕВЕРЯВА“ НА ТОМ БОЙД?

On1 !ne, 16 юни 2009 г.

ОРОР ВАЛАНКУР И ТОМ БОЙД: КРАЯТ НА ЕДНА ИСТОРИЯ

TMZ.com, 2 юли 2009 г.

Известната пианистка, която от няколко месеца изживяваше красива любовна история с писателя Том Бойд, е била забелязана миналата седмица в компанията на Джеймс Булиари — барабанистът на рокгрупата „Сфинкс“.

* * *

Вече сигурно сте видели това видео… Дълго време то се задържа сред най-гледаните в „Ютюб“ и „Дейлимоушън“, събирайки купища коментари, повечето подигравателни, но все пак и доста състрадателни.

Мястото? Залата на „Роял Албърт Хол“ в Лондон. Събитието? „БиБиСи Промс“, един от най-известните в света фестивали за класическа музика, предаван пряко по БиБиСи.

В началото на видеозаписа се вижда Орор Валанкур, която излиза на сцената под бурните аплодисменти на хиляди почитатели на музиката, застанали прави в плътни редици под величествения викториански купол. Облечена в строга черна рокля и носеща дискретна перлена огърлица, тя поздравява оркестъра, сяда пред пианото и от клавишите мощно зазвучават първите акорди от Шуман.

През първите пет минути публиката е съсредоточена, понесена от музиката. В началото пламенно, постепенно изпълнението на Орор става по-свободно, леко като сън, докато…

… преминавайки през охраната, един мъж успява да се покатери на сцената и се отправя към солистката.

— Орор!

Младата жена подскача и извиква.

Оркестърът спира изпълнението, а двама охранители изскачат, за да хванат натрапника и да го повалят на земята.

— Орор! — повтаря той.

Съвзела се от уплахата, пианистката става и с жест на ръката моли двамата бодигардове да освободят смутителя. След първоначалната уплаха, сега залата е потънала в напрегнато мълчание.

Мъжът се изправя, пъха отново ризата в панталоните си, за да си придаде подобие на приличен вид. Очите му блестят, зачервени от алкохол и недоспиване.

Не е нито терорист, нито фанатик.

Просто един влюбен мъж.

Просто един нещастен мъж.

Том се приближава до Орор и неумело заявява своята любов с малко налудничавата надежда, че това ще е достатъчно, за да съживи пламъка в погледа на тази, която продължава да обича.

Неспособна да скрие притеснението си и да понесе повече погледа му, младата жена го прекъсва:

— Всичко свърши, Том.

Нещастникът разтваря ръце като знак, че не разбира.

— Всичко свърши — повтаря тя шепнешком и свежда очи.

* * *

СЪЗДАТЕЛЯТ НА „ТРИЛОГИЯТА НА АНГЕЛИТЕ“ ЗАДЪРЖАН ПИЯН

„Лос Анджелес Дейли Нюз“, 10 септември 2009 г.

В петък вечерта авторът на бестселъри Том Бойд беше задържан за шофиране в пияно състояние. Той карал със 150 км/ч на път с ограничение на скоростта до 70 км/ч.

Вместо да се стресне, Бойд се държал нагло с полицейските служители, като ги заплашвал да разруши кариерата им. Той бил задържан, а според властите в кръвта му имало над 1,6 г алкохол при 0,8 разрешени в Калифорния.

Освободен няколко часа по-късно, той се извинил в изявление, разпространено от неговия агент Майло Ломбардо: „Държах се като последния идиот, поведението ми беше безотговорно и можеше да застраши не само моя, но и живота на други хора.“

* * *

ИЗЛИЗАНЕТО НА ПОСЛЕДНИЯ ТОМ ОТ „ТРИЛОГИЯТА НА АНГЕЛИТЕ“ ЗАБАВЕНО

„Пъблишър Уикли“, 20 октомври 2009 г.

„Дабълдей“ оповестиха, че излизането на романа на Том Бойд се отлага за следващото лято. Читателите ще трябва да потърпят още осем месеца, за да прочетат развръзката на успешната сага.

Вероятно причината за закъснението са неотдавнашните любовни проблеми на автора, които са го потопили в дълбока депресия.

Версията бе отхвърлена от неговия агент Майло Ломбардо: „Том в никакъв случай няма проблем с писането, той работи всеки ден, за да даде на своите читатели възможно най-доброто и всеки трябва да разбере това.“

Почитателите му обаче не можаха да приемат леко това: само за седмица офисите на издателството бяха затрупани от протестни писма. Беше създадена онлайн петиция, която приканваше Том Бойд да спази ангажиментите си!

* * *

От: yunjiribuym@yahoo.com

Тема: Съобщение от Южна Корея

Дата: 21 декември 2009 г.

До: thomas.boyd2@gmail.com

Драги г-н Бойд,

Няма да Ви разказвам живота си. Само ще споделя с вас, че наскоро прекарах известно време в психиатрична клиника заради дълбока депресия. На няколко пъти се опитвах да сложа край на живота си. По време на този престой една медицинска сестра ме убеди да зачета една от вашите книги. Вече ви познавах: трудно е да не забележиш кориците на вашите романи в метрото, в автобусите или на терасите на кафенетата. Мислех си, че вашите истории не са написани за мен. Лъжех се. Разбира се, животът не е като в книгите, но във вашите сюжети и персонажи намерих онази малка искрица, без която вече щях да съм нищо.

Поднасям ви цялата си признателност.

Юнджин Буим

* * *

ПИСАТЕЛЯТ ТОМ БОЙД ЗАДЪРЖАН В ПАРИЖ

On1 !ne, 23 декември 2009 г.

Авторът на бестселъри е бил задържан на летище „Шарл дьо Гол“ миналия понеделник, след като се сбил със сервитьор, който отказвал да го обслужи заради видимо пияното му състояние. След разследването прокурорът е насрочил делото му пред изправителния съд в „Бобини“ за края на януари. Бойд ще бъде съден за умишлено насилие, обида и побой.

* * *

От: mirka.bregovic@gmail.com

Тема: Вашата най-вярна читателка в Сърбия!

Дата: 25 декември 2009 г.

До: thomas.boyd2@gmail.com

Скъпи г-н Бойд,

За пръв се обръщам към някого, когото познавам само чрез написаното от него!

Аз съм учителка по литература в едно малко село в Южна Сърбия, където няма нито библиотека, нито книжарница. Позволете ми днес, на 25 декември, да ви пожелая честита Коледа. Над снежните поля се спуска мрак. Надявам се един ден да посетите нашата страна, а защо не и моето село Рикановица!

Благодаря за всички тези мечти.

Приятелски поздрав:

Мирка.

ПС: Държа също така да ви кажа, че не вярвам и на една дума от това, което пишат във вестниците и в интернет за личния ви живот.

* * *

ТОМ БОЙД СЕРИОЗНО ЗАСТРАШЕН?

„Ню Йорк Поуст“, 2 март 2010 г.

Миналата вечер в 23 часа при неизвестни засега обстоятелства известният автор повишил тон на клиент на „Фрийзи“, богаташки бар в „Бевърли Хилс“. Спорът между двамата мъже прераснал в скарване. Полицията пристигнала бързо на мястото и задържала младия писател, след като намерила у него 10 г метадон на прах. Обвинен в притежание на дрога, той е пуснат условно на свобода, но скоро ще бъде призован пред Върховния съд на Лос Анджелес. Обзалагаме се, че този път ще му трябва наистина добър адвокат, за да избегне затвора…

* * *

От: eddy93@free.fr

Тема: един свестен

Дата: 3 март 2010 г.

До: thomas.boyd2@gmail.com

Да се представя: казвам се Еди, на 19 години съм и се подготвям за изпитите, за да взема свидетелство за сладкар в „Стен“, предградие на Париж. Напълно провалих гимназиалното си образование заради лоши приятели и пристрастяване към хашиша.

Но от една година едно страхотно момиче влезе в живота ми и за да не я изгубя, реших да престана да се правя на идиот. Започнах отново да уча и с нея не само научавам, но и разбирам. Между книгите, които тя ме кара да чета, вашите са ми любими: помагат ми да покажа най-доброто от себе си.

Сега с нетърпение чакам следващата ви история. Не ми харесва това, което медиите разправят за вас. Във вашите романи любимите ми персонажи са именно тези, които умеят да остават верни на ценностите си. Така че, ако има нещо вярно във всичко това, внимавайте за себе си, г-н Бойд. Не се погубвайте в алкохола или в тъпата дрога.

И не се превръщайте — и вие — в гаден тъпанар…

С цялото ми уважение, Еди

1
Къщата на океана

Случва се жена да срещне изпаднал мъж и да реши да го изправи на крака. Понякога успява. Случва се жена да срещне успял мъж и да реши да го съсипе. Успява — винаги.

Чезаре Павезе

— Том, отвори ми!

Викът се изгуби във вятъра и остана без отговор.

— Том! Аз съм, Майло. Знам, че си тук. Излез от дупката си, по дяволите!

Малибу,

окръг Лос Анджелес, Калифорния,

къща на плажа

Вече повече от пет минути Майло Ломбардо не преставаше да блъска по дървените капаци на терасата на най-добрия си приятел.

— Том! Отвори или ще разбия вратата! Знаеш, че съм способен да го направя!

С хубавата си риза, добре ушития костюм и слънчевите очила на носа, лицето на Майло изглеждаше като в лошите му дни.

Отначало си беше помислил, че времето ще излекува раните на Том, но вместо да отмине, кризата, която преживяваше, се влошаваше. През последните шест месеца писателят изобщо не беше излизал от дома си, предпочиташе да се барикадира в златния си затвор и не отговаряше нито на звъна на мобилния си телефон, нито на този на интерфона.

— Още веднъж те моля, Том, пусни ме да вляза!

Всяка вечер Майло идваше да тропа на вратата на луксозната резиденция, но единствената реакция, която получаваше, бяха обидите от съседите и неизбежната намеса на патрулиращите полицаи, които бдяха над спокойствието на свръхбогатите обитатели в тази част на „Малибу Колъни“.

Този път обаче нещата не търпяха отлагане — трябваше да действа, преди да е станало твърде късно.

— Много добре, ти го пожела! — заплаши той, като свали сакото си и взе титаниевия кози крак, който му беше намерила Керъл, тяхна приятелка от детинство, понастоящем работеща като детектив в полицейското управление на Лос Анджелес.

Майло погледна назад. Плажът от фин пясък дремеше под златното слънце на започващата есен. Притиснати като сардини, луксозните вили се простираха по протежение на брега с лице към морето, обединени от едно и също желание да забранят достъпа до брега за натрапниците. Много бизнесмени и звезди от медийния и шоубизнеса бяха избрали това място за свой дом, сред които кинозвездите Том Ханкс, Шон Пен, Ди Каприо, Дженифър Анистън…

Заслепен от светлината, Майло присви очи. На петдесетина метра дежурният спасител, същи Адонис по бански, застанал пред повдигнатата на колчета кабина, зяпаше с бинокъл силуетите на сърфистките, които се радваха на мощните вълни на Тихия океан.

Преценявайки, че теренът е свободен, Майло се захвана за работа. Пъхна извития край на металния лост в един процеп на дограмата и натисна с всички сили така, че дървените летви на капака се разхвърчаха на парчета.

„Има ли човек правото да предпазва приятелите си от самите тях?“ — запита се той, докато влизаше в къщата.

Това угризение не продължи и миг — освен Керъл, Майло винаги беше имал само един-единствен приятел в този свят и беше решен да опита всичко, за да го накара да забрави мъката си и да му върне вкуса към живота.

* * *

— Том?

Потънал в полумрак, приземният етаж беше застинал подозрително, а наоколо миризмата на мухъл и на спарено се бореха за превес. Тонове мръсни чинии затрупваха мивката в кухнята, а холът беше опустошен като след обир — преобърнати мебели, разхвърляни по пода дрехи, счупени чинии и чаши. Майло прекрачи кутиите от пица, опаковките от китайска храна, труповете на бирени бутилки и отвори всички прозорци, за да прогони тъмнината и да проветри стаите.

Г-образната къща се състоеше от две нива и подземен басейн. Въпреки безпорядъка, от нея се излъчваше спокойна атмосфера, благодарение на мебелите от клен, светлия паркет и обилната естествена светлина. Едновременно винтидж и дизайнерско, вътрешното оформление редуваше модерни мебели с традиционни, типични за времето, когато Малибу беше просто плаж за сърфисти, а не златно свърталище за милиардери.

Свит като ембрион на канапето си, видът на Том предизвикваше страх — рошав, изпит, лицето му обрасло с брада а ла Робинзон Крузо, той не приличаше на обработените снимки от задните корици на романите му.

— Изправи се — извика Майло.

Приближи се до канапето. Купчина смачкани или сгънати рецепти затрупваше ниската масичка: до една бяха издадени от д-р София Шнабел, „психиатърката на звездите“, чийто кабинет в „Бевърли Хилс“ снабдяваше голяма част от местния хайлайф с повече или по-малко законни психотропни вещества.

— Том, събуди се! — извика Майло, като коленичи до приятеля си.

Недоверчиво разгледа етикетите на шишенцата с лекарства, разпилени по пода и по масата: „Викодин“, „Валиум“, „Ксанакс“, „Золофт“, „Стилнокс“. Адска смес от болкоуспокояващи, успокоителни, антидепресанти и приспивателни. Фаталният коктейл на XXI век.

— Мамка му!

Обзет от паника и от страх, той сграбчи Том за раменете, за да го събуди от изкуствения му сън.

Разтърсен здраво, накрая писателят отвори очи:

— Какво търсиш тук? — измърмори той.

2
Двама приятели

Изричах безкрайни литании, каквито човек повтаря, когато иска да помогне на разбито сърце, но думите с нищо не помагат. […] Нищо от това, което можеш да кажеш, никога няма да направи щастлив този, който се чувства на дъното на нещастието, защото е изгубил жената, която обича.

Ричард Браутиган

— Какво търсиш тук? — измърморих аз.

— Тревожа се, Том! Станаха месеци, откакто стоиш затворен в тази къща и си съсипваш живота с успокоителни.

— Това си е мой проблем! — заявих аз, докато ставах.

— Не, Том, твоите проблеми са мои проблеми. Мисля, че това е приятелството, нали?

Седнал на канапето, покрил лицето си с ръце, повдигнах рамене донякъде от срам, донякъде от отчаяние.

— Във всеки случай не разчитай на мен да оставя някаква жена да те доведе до такова състояние!

— Не си ми баща! — отговорих, ставайки трудно.

Зави ми се свят и се подпрях на облегалката на канапето.

— Вярно е, но ако Керъл и аз не сме тук, за да ти помогнем, кой ще го направи?

Обърнах му гръб, без да се опитвам да отговоря. Все още по гащи, прекосих стаята и отидох до кухнята да си налея вода. Майло тръгна след мен, взе един чувал за боклук и отвори хладилника ми, за да го разчисти.

— Освен ако нямаш намерение да се самоубиеш с развалено кисело мляко, бих те посъветвал да разкараш тези неща — каза той, докато душеше едно бурканче със съмнителна миризма.

— Не те карам да го ядеш.

— А това грозде… Обама беше ли президент, когато го купи?

После се зае да сложи известен ред в дневната, като събираше най-едрите боклуци, опаковки и празни бутилки.

— Това защо го пазиш? — попита той като сочеше една дигитална фоторамка, в която се редуваха снимки на Орор.

— Защото съм си ВКЪЩИ, а ВКЪЩИ нямам на кого да давам сметка.

— Може би, но това момиче те разби на хиляди парчета. Не смяташ ли, че вече е време да я свалиш от пиедестала й?

— Слушай, Майло, ти никога не си харесвал Орор…

— Вярно е, никак не я харесвах. И за да ти кажа всичко, винаги съм знаел, че в края на краищата тя ще те изостави.

— Така ли? И мога ли да знам защо?

От устата му жлъчно излязоха думи, които дълго време беше таил в душата си:

— Защото Орор не е като нас! Защото ни презира! Защото е родена със сребърна лъжичка в устата. Защото за нея животът винаги е бил игра, докато за нас винаги е бил борба…

— Де да беше толкова просто… Ти не я познаваш!

— Престани да я възхваляваш! Погледни какво ти причини!

— Сигурно е, че на теб няма да ти се случи! Като оставим настрана твоите мацки, любовта никога не е имала място в живота ти!

Без да го искаме нарочно, тонът се беше повишил и сега всяка реплика отекваше като плесница.

— Това, което изпитваш, няма нищо общо с любовта! — ядоса се Майло. — Това е друго — това е концентрат от страдание и разрушителна страст.

— Аз поне поемам рискове. Докато ти…

— Аз ли не поемам рискове? Скочих с парашут от върха на „Емпайър Стейт Билдинг“! Видеото обиколи нета…

— И това какво ти донесе, освен яката глоба?

Сякаш нищо не беше чул, Майло продължи да изброява:

— Прекосих със ски Кордилера Бланка в Перу. Спуснах се с парапланер от Еверест, един от малцината съм, които са изкачили К2…

— Като е за игра на камикадзе, вярно е, много си силен. Но аз ти говоря за риска да обичаш. И този риск ти никога не си го поемал, дори и с…

— ПРЕСТАНИ! — изкрещя той яростно, като ме сграбчи за яката на фланелката, за да ми попречи да довърша изречението.

Остана така няколко секунди със свити юмруци и лош поглед, докато осъзнае положението — беше дошъл да ми помогне, а ето че за малко не ми заби един юмрук в лицето…

— Съжалявам — каза той, укротявайки порива си.

Повдигнах рамене и излязох на просторната тераса с изглед към океана. Скрита от погледите, къщата разполагаше с пряк излаз на плажа по стълба с наредени керамични саксии — от тях преливаха умиращи цветя, които от месеци не бях имал сили да полея.

Избрах едни стари очила „Рей Бан“, забравени върху масата от явайско тиково дърво, за да се предпазя от светлината, после се отпуснах на моя люлеещ се стол.

След като се повъртя в кухнята, Майло дойде при мен с две чаши кафе и ми подаде едната.

— Добре, преставаме с тия детинщини и говорим сериозно! — предложи той и седна на масата.

С поглед, зареян неизвестно къде, не оказвах никакъв отпор. В този момент желаех само едно — да ми разкаже възможно най-бързо това, за което беше дошъл, и да си отиде, за да мога да повърна мъката си в някой леген, преди да взема една шепа хапчета, които да ме катапултират далеч от действителността.

— От колко време се познаваме, Том? Двадесет и пет години?

— Почти — отвърнах, отпивайки глътка кафе.

— Още от юношеските ни години ти винаги си бил гласът на разума — започна Майло. — Ти ми попречи да направя не малко глупости. Ако не беше ти, отдавна щях да съм в затвора и може би дори щях да съм мъртъв. Ако не беше ти, Керъл никога нямаше да стане ченге. Ако не беше ти, нямаше да мога да купя къща на майка ми. С една дума, знам, че ти дължа всичко.

Притеснен, пометох тези аргументи с едно махване на ръка:

— Ако си дошъл да ми ги бръщолевиш такива…

— Това не са бръщолевения! Устояхме на всичко, Том — на дрогата, на насилието, на престъпниците, на скапаното детство…

Този път аргументът попадна точно в целта и ме накара да потреперя. Независимо от успеха и издигането в обществото, една част от мен все още беше на петнадесет години и никога не беше напускала квартала „Макартър Парк“, нито неговите дилъри, нито отрепките му, нито стълбищата, по които се надпреварваха викове — нито страха, който беше навсякъде.

Обърнах глава и погледът ми се изгуби към океана. Водата беше прозрачна и блестеше в хиляди нюанси от тюркоазено до тъмносиньо. Само няколко вълни, хармонични и постоянни, оживяваха Тихия океан. Покой, който контрастираше с врявата от нашите юношески години.

— Чисти сме — продължи Майло. — Спечелихме си кинтите почтено. Под якетата си не носим пушки. По ризите ни няма капки кръв, няма и следа от кокаин по банкнотите ни…

— Не виждам много ясно връзката с…

— Имаме всичко, за да бъдем щастливи, Том! Здраве, младост, работа, която обичаме. Не можеш да съсипеш всичко заради една жена. Прекалено е тъпо. Тя не го заслужава. Запази си мъката за деня, когато истинското нещастие ще почука на вратата ни.

— Орор беше жената на моя живот! Не можеш ли да го разбереш? Не можеш ли да изпиташ уважение към мъката ми?

Майло въздъхна:

— Искаш ли да ти кажа — ако наистина беше жената на твоя живот, днес тя щеше да бъде тук с теб, за да ти попречи да затънеш в този разрушителен делириум.

Изпи на един дъх кафето си, после отбеляза:

— Ти направи всичко, за да я върнеш. Умолява я, опита се да я накараш да ревнува, после се унижи пред цялата Земя. Свършено е — тя няма да се върне. Тя обърна страницата и ти ще направиш добре да сториш същото.

— Не успявам да го направя — признах си.

Той като че ли размисли за момент и на лицето му се изписа едно едновременно загрижено и загадъчно изражение.

— Всъщност, струва ми се, че просто нямаш избор.

— Как така?

— Вземи си душ и се облечи.

— Къде ще ходим?

— Да хапнем телешки котлет в „Спаго“.

— Не съм много гладен.

— Не те водя там заради храната.

— А за какво тогава?

— За ободряването, от което ще се нуждаеш, когато ти кажа това, което искам да ти призная.

3
Опустошеният мъж

Не, Джеф, ти не си сам и престани да плачеш така пред всички, защото една застаряваща, защото една изкуствена блондинка те остави да паднеш. […]

Знам, че сърцето ти е изпълнено с мъка, но трябва да се съвземеш, Джеф.

Жак Брел

— Защо пред къщата ми е паркиран танк? — попитах, сочейки импозантната спортна кола, чиито чудовищни гуми смазваха тротоара на „Колъни Роуд“.

— Това не е танк — отговори Майло засегнат. — Това е „Бугати Вейрон“, модел „Черна Кръв“, един от най-мощните болиди на света.

Малибу,

слънце в ранния следобед,

шум от вятъра в дърветата

— Купил си още една нова кола? Ти колекционираш ли ги или какво?

— Не ти говоря за кола, драги. Говоря ти за произведение на изкуството.

— Аз наричам това клопки за пръдли. Има ли наистина момичета, при които тоя номер с колата наистина да върви?

— Ако си мислиш, че се нуждая от това, за да свалям мадами!

На лицето ми се изписа съмнение. Така и не разбрах възторга на моя пол пред разни купета, роудстъри и кабриолети…

— Хайде, ела да видиш звяра! — предложи Майло с блеснал поглед.

За да не разочаровам приятеля ми, се насилих да обиколя колата със собственика й. С прибрана форма, овална и издължена, бугатито приличаше на пашкул, от който няколко израстъка проблясваха на слънцето и контрастираха с каросерията, черна като нощ: хромиран радиатор, метални странични огледала, блестящи джанти, от които се показваше огненосиньото на дисковите спирачки.

— Искаш ли да хвърлиш един поглед на мотора?

— Направо си умирам — въздъхнах.

— Знаеш ли, че е произведена само в петнадесет броя за целия свят?

— Не, но съм очарован да го науча.

— Освен това, вдига 100 км/ч за малко повече от две секунди. И може да достигне до 400 км/ч.

— Много полезна във времето на скъпия петрол, радарите на всеки сто метра и екологията!

Този път Майло не скри разочарованието си:

— Ти си просто едно мрънкало, Том, абсолютно неспособен си да оцениш лекотата и удоволствията на живота.

— Трябва да има един такъв, за равновесие, в нашия дует — предположих. — И понеже ти вече беше избрал другата роля, аз взех тази, която оставаше.

— Хайде, качвай се.

— Може ли да карам.

— Не.

— Защо?

— Много добре знаеш, че книжката ти е отнета…

* * *

Болидът излезе от сенчестите алеи на „Малибу Колъни“ и пое по „Пасифик Коуст Хайуей“ покрай океана. Колата прилепваше добре на пътя. В салона й, целият в патинирана кожа с оранжеви отблясъци, имаше нещо топло. Чувствах се защитен в тази позлатена кутия за бижута и затворих очи, люлян от старото соул парче на Отис Рединг, което звучеше от радиото.

Добре знаех, че това спокойствие, привидно и крехко, се дължеше единствено на капсулите успокоително, които се стопиха под езика ми след душа, но миговете на затишие бяха толкова редки, че се бях научил да ги ценя.

Откакто Орор ме беше напуснала, някакъв рак разяждаше сърцето ми, настанявайки се в него трайно като плъх в шкаф. Канибалска и плътоядна, мъката ме беше разкъсала до такава степен, че ме беше изпразнила от всякаква емоция и всякакво желание. През първите седмици страхът от депресията ме беше държал буден, принуждавайки ме да се боря до краен предел с унинието и горчивината. Но и страхът ме беше напуснал, а с него и достойнството и простото желание да запазя приличие. Тази вътрешна проказа ме беше разяждала непрестанно, размивайки цветовете на живота, изсмуквайки всякакви живителни сили, угасвайки всякаква искра. При най-малкото желание да поема отново контрола на моя живот язвата се превръщаше в пепелянка, която при всяко ухапване ми вливаше доза отрова, която пагубно се просмукваше в мозъка ми под формата на мъчителни спомени: потръпването на кожата на Орор, мирисът й на пясък, трепкането на клепачите й, златните проблясъци в очите й…

После спомените изгубиха остротата си. Колкото повече се тъпчех с лекарства, толкова повече всичко се размиваше. Оставих се на течението, прекарвах дните си легнал на канапето, затворен в мрака, обгърнат от някаква химическа ризница, потънал в някакъв тежък „ксанасън“, който в лошите дни завършваше с кошмари, населени с гризачи с остри муцуни и грапави опашки, от които се събуждах плувнал в пот, скован и треперещ, обзет от едно-единствено желание — отново да избягам от действителността с нова доза антидепресанти, още по-съсипваща от предишната.

В тази мъгла като в кома дните и месеците се бяха изнизали, без да си давам сметка, лишени от смисъл и съдържание. И действителността беше тук: мъката ми беше все така тежка и от една година не бях написал и ред. Мозъкът ми беше вцепенен. Думите бяха избягали от мен, желанието ме беше напуснало, въображението ми се беше пресушило.

* * *

При плажа на Санта Моника Майло пое по магистрала 10 в посока Сакраменто.

— Видя ли бейзболните резултати? — попита той с обигран тон, подавайки ми айфона си, включен на някакъв спортен сайт. — „Ейнджълс“ биха „Янкис“!

Хвърлих един разсеян поглед към екрана.

— Майло?

— Да?

— Гледай пътя, не мен.

Знаех, че нещастията ми смущаваха моя приятел, като го изправяха пред нещо, което му беше трудно да разбере: моето умствено буксуване и онази част неравновесие, която всички носим в себе си, а той си мислеше погрешно, че аз съм предпазен от нея.

Завихме надясно, за да се изкачим към „Уестууд“. Влизахме в Златния триъгълник на Лос Анджелес. Както някои бяха отбелязали, в този квартал нямаше нито болница, нито гробище. Само безупречно чисти улици с магазини с непостижими цени, в които трябваше да си запишеш час като при лекар. От демографска гледна точка никой не се раждаше и не умираше в „Бевърли Хилс“…

— Надявам се, че си гладен — каза Майло, завивайки рязко по „Кенън Драйв“.

Той закова на място бугатито пред шикозен ресторант. След като подаде ключовете на момчето, което паркира колите, Майло влезе пред мен с уверена стъпка в заведението.

Някогашното лошо момче от „Макартър Парк“ изживяваше като социален реванш възможността да може да обядва в „Спаго“ без резервация, докато всички останали простосмъртни трябваше да си направят резервация три седмици по-рано.

Салонният управител ни отведе в изискана градина, където най-добрите маси бяха запазени за знаменитостите от деловия свят и шоубизнеса. Майло ми направи дискретен знак, докато сядаше — на няколко метра от нас Джак Никълсън и Майкъл Дъглас довършваха дижестива си, а на друга маса актрисата от един ситком, подхранвала нашите юношески фантазии, дъвчеше лист от маруля.

Седнах, безразличен към този „престижен“ антураж. През последните две години моето издигане в холивудската мечта ми беше позволило да се доближа до някои от старите ми идоли. Обикаляйки частните празненства в клубове или във вили, големи като дворци, можах да разговарям с актьори, певци и писатели, които ме караха да мечтая, когато бях по-млад. Но тези срещи се бяха сблъскали със стената на разрушените илюзии и разочарованието. По-добре беше да не познаваш всички кулиси на фабриката за мечти. В истинския живот героите от моето юношество често се оказваха извратени типове, впуснати в методичен лов, в който хващаха момичета-жертви, които консумираха и захвърляха почти веднага, щом задоволяха глада си, преди да се устремят към по-свежо месо. Също толкова тъжно: някои актриси, които на екрана бяха изпълнени с очарование и интелект, всъщност се люшкаха между кокаин, анорексия, ботокс и липосукция.

Но какво право имах да ги съдя? Не се ли бях превърнал и аз в един от онези типове, които ненавиждах? Жертва на същото изолиране, на същата пристрастеност към червените вина и на същия непостоянен егоцентризъм, които в моменти на просветление водят до отвращение от себе си.

— Наслаждавай се! — възторжено каза Майло, посочвайки предястията, които ни донесоха заедно с нашите аперитиви.

Вкусвах с върха на устните филийката хляб, покрита с тънък резен шарено, меко месо.

— Това е телешко от Кобе — обясни той. — Знаеш ли, в Япония ги мариноват в саке, за да може мазнината да пропие навсякъде.

Смръщих вежди. Той продължи:

— За да ги поглезят, смесват храната им с бира, а за да ги накарат да се отпуснат, им пускат силно класическа музика. Възможно е стекът в чинията ти да е слушал концертите на Орор. И може би дори се е влюбил в тях. Както виждаш, имате нещо общо!

Знаех много добре, че прави всичко възможно, за да ме накара да се отпусна, но дори чувството за хумор ме беше напуснало.

— Майло, започвам да се уморявам тук. Ще ми обясниш ли какво толкова важно искаше да ми кажеш?

Той погълна още една филийка, без дори да даде време на месото да погали небцето му, после извади от чантата си миниатюрен лаптоп и го отвори на масата.

— Добре, сега вече имай предвид, че говори не твоят приятел, а агентът ти.

Това беше неговата формула, с която започваше всяко събиране, на което се смяташе, че говорим по работа. Майло беше движещата сила на нашето малко предприятие. С телефон, залепен за ухото, той живееше със сто километра в час, в постоянна връзка с издателите, чуждестранните агенти и журналистите, в постоянно дебнене на някоя добра идея, за да направи известни книгите на единствения си клиент — мен. Не зная как беше убедил „Дабълдей“ да публикува първия ми роман. В жестокия свят на книгоиздаването той беше усвоил занаята си в движение, без специално образование и подготовка, за да стане един от най-добрите просто защото вярваше в мен повече, отколкото самият аз вярвах в себе си.

Винаги си беше въобразявал, че ми дължи всичко, но аз знаех, че — напротив — той ме беше превърнал в звезда, като направи така, че още с първата ми книга да вляза в магическия свят на авторите на бестселъри. След първия успех бях получил предложения от най-реномираните литературни агенти, но отклоних всичките.

Защото освен че беше мой приятел, Майло притежаваше едно рядко качество, което поставях над всичко останало — лоялността.

Или поне така си мислех, преди да чуя признанията му в този ден.

4
Вътрешният свят

Толкова изпразнен от надежда е външният свят, че вътрешният ми е дваж по-скъп.

Емили Броите

— Да започнем с добрите новини — продажбите на първите два тома са все така отлични.

Майло обърна екрана на компютъра към мен: червени и зелени криви се устремяваха към тавана на графиката.

— Международният пазар пое вълната от американския и „Трилогията на ангелите“ е на път да се превърне в истинско световно явление. Само за шест месеца си получил повече от петдесет хиляди имейла от читатели! Даваш ли си сметка?

Обърнах глава и повдигнах очи. За нищо не си давах сметка. Облаци от пара се губеха в замърсения въздух на Лос Анджелес. Орор ми липсваше. За какво ми беше този успех, след като нямах с кого да го споделя?

— Друга добра новина: снимките на филма започват другия месец. Кира Найтли и Ейдриан Броуди са потвърдили съгласието си и баровците от „Колумбия“ са във възторг. Вече са ангажирали главния художник на декорите на „Хари Потър“ и се надяват да излезе следващия юли в над три хиляди кина. Присъствах на няколко кастинга: беше страхотно. Трябваше да дойдеш…

Докато една сервитьорка ни носеше ястията, които бяхме поръчали — талиатели с рак за него и омлет с пачи крак за мен, — телефонът на Майло започна да вибрира на масата.

Той погледна към номера, който се изписваше, сбръчка вежди и за миг се поколеба, преди да го вземе, после стана от масата, отдалечи се към верандата, която свързваше по дължина вътрешния двор с останалата част от ресторанта.

Разговорът не продължи дълго. До мен достигаха откъслечни думи, накъсани от шума в салона. Разбирах, че беше оживен, изпъстрен с взаимни упреци и споменаване на проблеми, които не разбирах.

— Бяха от „Дабълдей“ — обясни ми Майло, когато отново се върна да седне. — Обадиха се относно едно от нещата, за които ти говорих преди малко. Нищо чак толкова сериозно, просто проблем с отпечатването на луксозното издание на романа ти.

Държех на това издание, което исках да стане изискано: готическа корица от изкуствена кожа, акварелни рисунки на главните герои, неиздавани досега предговор и послеслов.

— Какъв е проблемът?

— За да отговорят на търсенето, са подготвили тиража много набързо. Печатарите са били под напрежение и нещо се е объркало. Резултат: имат сто хиляди дефектни екземпляра. Те ще ги оправят, обаче досадното е, че известна част вече са били доставени в книжарниците. Ще пращат писма, за да ги върнат обратно.

Извади от чантата си един екземпляр и ми го подаде. Дори и при разсеяно прелистване лошия печат беше очевиден — от петстотинте страници на романа само половината бяха отпечатани. Историята прекъсваше рязко на страница 266 с едно изречение, самото то недовършено:

Били изтри очите си, почернели от размазаната спирала.

— Моля те, Джак, не си отивай така.

Но мъжът вече беше облякъл палтото си. Той отвори вратата, без дори да погледне към любовницата си.

— Умолявам те! — извика тя, падайки

И това беше всичко, дори точка нямаше. Книгата свършваше с „падайки“, последвано от над двеста бели страници.

Тъй като знаех романите си наизуст, като стихотворение, никак не ми беше трудно да си спомня цялото изречение: „Умолявам те! — извика тя, падайки в краката му.“

— Добре, това не ни интересува — отсече Майло и взе вилицата си. — Тяхна работа е да намерят начин как да оправят кашата. Най-важното, Том, е…

Знаех какво щеше да каже, още преди да е завършил изречението си:

Най-важното, Том, е… твоят следващ роман.

Моят следващ роман…

Набоде един голям залък талиатели, после продължи да удря по клавишите на компютъра си.

— Очакването е огромно. Погледни това!

Машината беше във връзка с онлайн магазина Amazon.com. По предварителните поръчки моят бъдещ роман беше класиран на първо място, следван от четвъртата част на „Милениум“.

— Какво мислиш за това?

Избягах по тъча:

— Мислех, че Стиг Ларшон е мъртъв и че четвъртият том никога няма да излезе.

— Говоря ти за твоя роман, Том.

Отново погледнах екрана, хипнотизиран от поръчките на нещо, което още не съществуваше и което вероятно никога нямаше да съществува. Излизането на книгата ми беше обявено за 10 декември, след малко повече от три месеца. Книга, от която не бях написал и ред и за която в главата ми имаше само доста неясни общи идеи.

— Слушай, Майло…

Но моят приятел нямаше намерение да ме остави да говоря:

— Този път ти обещавам представяне, достойно за Дан Браун — трябва наистина да живееш някъде другаде, а не на Земята, за да не си в течение за излизането.

Понесен от ентусиазма си, Майло трудно можеше да бъде спрян:

— Започнах да подгрявам работата и шумотевицата вече тече с пълна сила във „Фейсбук“, „Туитър“ и форумите, където твоите фенове си съперничат с критикарите ти.

— Майло…

— Само в Съединените щати и в Англия „Дабълдей“ са се ангажирали с първоначален тираж от четири милиона екземпляра. Големи плакати ще предшестват една фантастична седмица. Също като за книгите на „Хари Потър“, книжарниците ще отварят в полунощ!

— Майло…

— А ти ще трябва да излезеш на по-преден план: мога да спазаря едно извънредно интервю в Ен Би Си…

— Майло!

— Истински възторг, Том! Никой друг писател не иска да издава книгата си в същата седмица като теб, включително Стивън Кинг, който отложи джобния си вариант за януари, за да избегне сблъсък с теб!

За да го накарам да млъкне, ударих с юмрук по масата.

— ПРЕСТАНИ С ТИЯ ТВОИ БЪЛНУВАНИЯ!

Чашите задрънчаха, а клиентите се стреснаха, хвърляйки подозрителни погледи към нас.

— Няма да има следваща книга, Майло. Във всеки случай, не преди да минат години. Вече не мога и ти го знаеш много добре. Празен съм, неспособен съм да напиша и един ред и най-вече нямам желание.

— Но поне опитай! Работата е най-доброто лекарство. Освен това писането е твоят живот. Това е РЕШЕНИЕТО, за да се измъкнеш от депресията!

— Не мисли, че не съм опитвал. Двадесет пъти сядах пред екрана, но дори при вида на компютъра изпитвам отвращение.

— Би могъл може би да купиш друг компютър или да пишеш на ръка в тетрадки, както правеше някога.

— Бих могъл да опитам да пиша върху пергамент или върху восък, това няма да промени кой знае какво.

Майло като че ли започна да губи търпение:

— Преди можеше да работиш навсякъде! Виждал съм те да пишеш на терасата на „Старбъкс“, седнал в неудобните кресла на самолети, опрян на оградите на баскетболни игрища, заобиколен от крещящи типове. Виждал съм те дори да пишеш цели глави на мобилния си телефон, докато чакаш автобуса в дъжда.

— Е, добре, всичко това свърши.

— Милиони хора чакат продължението на твоята история. Това е нещо, което дължиш на читателите си!

— Това е просто една книга, Майло, не е ваксина против СПИН!

Той отвори уста, за да ми отвърне, но изражението му се скова, сякаш внезапно осъзна, че няма никакъв начин да ме накара да променя решението си.

Освен може би да ми признае истината…

— Том, имаме истински проблем — започна той.

— За какво говориш?

— За договорите.

— Какви договори?

— Тези, които подписахме с „Дабълдей“ и с чуждестранните издатели. Платиха ни тлъсти аванси при условие, че ти се ангажираш със сроковете.

— Никога с нищо не съм се ангажирал.

— Аз се ангажирах от твое име и тези договори, ти може и да не си ги чел, но ги подписа…

Налях си чаша вода. Не ми харесваше обрата, който прие този разговор. Още преди години си бяхме разпределили ролите — оставях той да се разправя с бизнес частта, а аз се оправях с бълнуванията на моето въображение. До този момент тази сделка винаги ми се беше струвала подходяща.

— Вече няколко пъти отложихме датата на излизането. Ако не си завършил книгата си през декември, ще ни бъдат наложени сериозни финансови наказания.

— Ами просто им върни авансите.

— Не е толкова просто.

— Защо?

— Защото вече ги похарчихме, Том.

— Как така?

Той поклати глава раздразнено:

— Искаш ли да ти припомня колко струва твоята къща? Или диамантеният пръстен, който подари на Орор и който тя дори не ти върна?

Каква наглост!

— Чакай, какви ги разправяш? Много добре зная какво съм спечелил и какво мога да си позволя да похарча!

Майло наведе глава. По челото му блестяха капчици пот. Устните му се свиха и лицето му, което до преди няколко минути беше оживено от възторг, сега стана мрачно и разстроено.

— Аз… изгубих всичко, Том.

— Какво си изгубил?

— Твоите и моите пари.

— Какво приказваш?

— Вложих почти всичко в един хедж фонд, който загази в аферата „Мадоф“.

— Шегуваш се, надявам се.

Не, не се шегуваше.

— Всички се хванаха в капана — каза той разстроено. — Големи банки, адвокати, политици, артисти, Спилбърг, Малкович и дори Илай Уизъл!

— И какво точно ми остава, като оставим настрана къщата?

— Къщата ти е ипотекирана от три месеца, Том. И за да съм честен, не ти остава дори с какво да си платиш данъка на имота.

— Но… а твоята кола? Тя сигурно струва повече от един милион долара…

— Можеш да кажеш дори два. Но от един месец съм принуден да я паркирам у съседката ми, за да не ми я вземат!

Известно време останах мълчалив и объркан, докато изведнъж не ми просветна:

— Не ти вярвам. Измисляш си цялата тази история, за да ме принудиш да започна отново да работя, нали?

— За жалост не.

На свой ред грабнах моя телефон, за да се обадя в кабинета за финансови съвети, който се занимаваше с плащането на моите данъци и по този начин имаше достъп до различните ми сметки. Обичайният служител потвърди, че банковите ми авоари бяха на червено и, както изглежда, от седмици се беше опитвал да ме предупреди с най-различни препоръчани писма и съобщения на телефонния ми секретар, останали без отговор.

А откога не бях отварял пощата и не бях отговарял на телефона?

Когато осъзнах цялото положение, не бях нито паникьосан, нито изгарях от желание да се хвърля върху Майло и да му размажа физиономията. Изпитвах единствено огромна умора.

— Слушай, Том, вече сме се измъквали и от по-трудни ситуации — осмели се той да ми подхвърли.

— Даваш ли си сметка какво си направил?

— Ти можеш да оправиш всичко — увери ме той. — Ако успееш да завършиш романа в срок, можем бързо да се измъкнем.

— Как искаш да напиша петстотин страници за по-малко от три месеца?

— Имаш вече няколко глави подръка, знам го.

Хванах се за главата. Той наистина нищо не разбираше от моето чувство за безпомощност.

— Вече цял час ти обяснявам, че се чувствам празен, че умът ми е ръждясал, сух е като камък, паричните проблеми нищо не променят. Всичко свърши!

Той настоя:

— Винаги си ми казвал, че писането е необходимо за равновесието ти и за душевното ти здраве.

— Ами, както виждаш, грешал съм — това, което ме подлуди, не е, че спрях да пиша, а че изгубих любовта си.

— Все пак нали си даваш сметка, че се унищожаваш заради нещо, което не съществува?

— Любовта ли не съществува?

— Любовта сигурно съществува. Само че ти си привърженик на оная дебилна теория за сродната душа. Все едно съществува някакво съвършено пасване между двама души, на които им е писано да се срещнат…

— Така ли, значи е дебилно да вярваш, че може би съществува някой, който е способен да те направи щастлив, някой, с когото да имаш желанието да остарееш?

— Разбира се, че не, но ти вярваш в друго — че на Земята има само един-единствен човек, създаден за теб. Нещо като липсваща част, с която си роден и чийто отпечатък пазиш в тялото и душата си.

— Обръщам ти внимание, че именно това казва Аристофан в „Пирът“ на Платон.

— Може би, само че твоят Аристо нещо си и неговият Планктон никъде не пишат, че твоята Орор е липсващата ти част. Повярвай ми: зарежи тази илюзия. Митологията може и да е достоверна в романите ти, но нещата не стават така в действителност.

— Не, наистина, в действителност най-добрият ми приятел не се задоволява просто да ме разори. Като капак на всичкото си позволява да ми дава уроци! — избълвах, ставайки от масата.

Майло също стана, видът му беше отчаян. В този момент чувствах, че е готов на всичко, за да ми инжектира доза творчески порив във вените.

— Значи нямаш никакво намерение да започнеш отново да пишеш?

— Не. И нищо не можеш да направиш срещу това. Да се напише книга, не е същото като да се произведе кола или прах за пране — извиках му от прага на вратата.

Когато излязох от ресторанта, момчето ми подаде ключовете на бугатито. Седнах зад волана на болида, запалих мотора и включих на първа. Кожените седалки упорито миришеха на мандарини, а таблото от лакирано дърво, украсено с алуминиеви копчета, ми навя мисълта за космически кораб.

Мълниеносното ускорение ме закова за седалката. Докато гумите оставяха следи по асфалта, забелязах в огледалото за обратно виждане Майло, който тичаше след мен и ме засипваше с ругатни.

5
Дрипи от рай

Адът съществува и сега зная, че неговият ужас почива на това, че представлява само дрипи от рай.

Алек Ковин

— Връщам ти инструмента, можеш да го възстановиш на собственика му — съобщи Майло, като подаваше на Керъл стоманения кози крак, който тя му беше дала назаем.

— Неговият собственик е щатът Калифорния — отговори младата представителка на закона, докато прибираше металния лост в багажника на колата си.

Санта Моника,

19 часа

— Благодаря, че дойде да ме прибереш.

— Къде остана колата ти?

— Том ми я взе.

— Том вече няма книжка!

— Да кажем, че побесня срещу мен — призна Майло с наведена глава.

— Призна ли му истината? — попита тя загрижено.

— Да, но това не го подтикна да се захване за работа.

— Казах ти.

Тя заключи колата си и двамата слязоха заедно по висящия мост, който водеше към плажа.

— Добре, бе — ядоса се Майло — според теб не е ли малоумно да се оставиш да бъдеш разрушен от някаква любовна история?

Тя го погледна тъжно:

— Може да е малоумно, но се случва всеки ден. Аз го намирам вълнуващо и ужасно човешко.

Той повдигна рамене и я остави да мине малко пред него.

С високия си ръст, матовата си кожа, гарваново черните си коси и светлите си като вода очи Керъл Алварес изглеждаше като принцеса от племето на маите.

Родом от Салвадор, тя беше дошла в Съединените щати на деветгодишна възраст. Майло и Том я познаваха от детинство. Семействата им — или това, което оставаше от тях — живееха в един разнебитен блок в „Макартър Парк“ — испанския „Харлем“ на Лос Анджелес, предпочитано място на пристрастените към хероина и на уреждането на сметки с изстрели от автоматични оръжия.

И тримата бяха споделяли една и съща отчайваща бедност, същия декор на нехигиеничните жилища, тротоари, осеяни с боклуци и магазини с разбити, изпонадраскани железни щори.

— Ще седнем ли за малко? — предложи тя, като разгъна една салфетка.

Майло седна до нея върху белия пясък. Вълничките леко докосваха брега и оставяха сребърна пяна, която хапеше босите крака на разхождащите се.

Претъпкан през лятото, в началото на тази есенна вечер той беше доста по-спокоен. Все така неизменен, прословутият дървен вълнолом на Санта Моника посрещаше вече повече от век жителите на Лос Анджелес, които в края на работния ден идваха тук, за да се измъкнат от стреса и от оживлението на големия град.

Керъл нави ръкавите на блузата си, събу обувките си, затвори очи и изложи лицето си на вятъра и слънцето на късното лято. Майло я погледна с болезнена нежност.

Също като на него, животът не беше спестил нищо на Керъл. Беше едва на петнадесет години, когато вторият й баща беше убит с куршум в главата при обир на неговата бакалия по време на гибелните размирици, които бяха възпламенили бедняшките квартали през 1992 г. След драмата тя си беше играла на криеница със социалните служби, за да не я настанят в приемно семейство, като предпочиташе да се крие незаконно при Блек Мама, бивша проститутка, двойничка на Тина Търнър, която беше отнела девствеността на половината мъжко население в „Макартър Парк“. По някакъв начин беше продължила да учи, като работеше в свободното си време: сервитьорка в „Пица Хът“, продавачка в евтини бижутерии, служителка по посрещането на второстепенни конгреси. Но най-вече беше успяла от раз на приемния изпит в полицейското училище и беше приета в управлението на Лос Анджелес в деня, в който навърши 22 години, като вземаше първите стъпала с изумяваща скорост: отначало офицер, после детектив, а преди няколко дни беше получила и чин сержант.

— Скоро чувала ли си Том?

— Изпращам му по две съобщения на ден — отговори Керъл, като отвори очи, — но в най-добрия случай получавам само лаконични отговори.

Тя погледна Майло строго:

— Какво можем да направим за него сега?

— Като начало да му попречим да отиде по дяволите — отговори той и извади от джобовете си шишенцата с приспивателни и успокоителни, които ловко беше отмъкнал.

— Нали осъзнаваш, че всичко, което се случва, е отчасти по твоя вина?

— Моя е вината, че Орор го напусна?

— Много добре знаеш за какво говоря.

— Моя ли е вината, че започна световна финансова криза? Моя ли е вината, че Мадоф изяде 50 милиарда долара? Освен това, отговори ми честно, какво мислеше ти за това момиче?

Керъл повдигна рамене безпомощно.

— Не зная, но това, в което съм сигурна, е, че тя не беше създадена за него.

На вълнолома празникът беше в разгара си. Виковете на децата се смесваха с миризмата на захарен памук и домати. С виенското си колело и увеселителните си влакчета, лунапаркът беше построен направо върху водата, срещу малкото островче Санта Каталина, което се виждаше през леката мъгла.

Майло въздъхна:

— Боя се, че никой никога няма да разбере какъв е краят на „Трилогията на ангелите“.

— Аз зная какъв е — спокойно отговори Керъл.

— Знаеш края на историята?

— Том ми го разказа.

— Наистина ли? Кога?

Погледът й се помрачи.

— Отдавна — отвърна тя неопределено.

Майло свъси вежди. Към изненадата се примеси известно разочарование. Мислеше, че знае всичко за живота на Керъл — виждаха се почти всеки ден, тя беше най-добрата му приятелка, единственото му истинско семейство и — макар че отказваше да го допусне — единствената жена, към която изпитваше чувства.

Майло погледна към плажа, но умът му беше другаде. Също като в телевизионните сериали, неколцина смелчаци се бореха с вълните върху сърфовете си, докато спасителите с тела-мечта наблюдаваха морето от дървената си кабина. Но Майло ги гледаше, без да ги вижда, тъй като очите му съзерцаваха единствено Керъл.

Обединяваше ги много силна привързаност, чиито корени се криеха в детството, смесица от свян и уважение. Макар никога да не беше посмял да изрази чувствата си, той държеше на Керъл като на зеницата на окото си и се тревожеше за нея заради рисковете, свързани с професията й. Тя не знаеше, но понякога вечер Майло вземаше колата си и прекарваше нощта на паркинга пред нейния блок просто защото го успокояваше, че е близо до нея. Истината беше, че от всичко на света той се страхуваше най-много да не я загуби, макар че самият той не беше много наясно какво точно означаваше това. Страх да не я прегази влак? Да не я застигне заблуден куршум, докато арестува някой наркоман? Или по-вероятно да я види как разцъфтява в прегръдките на друг мъж?

Керъл нагласи слънчевите си очила и откопча още едно копче на корсажа си. Въпреки горещината, Майло устоя на желанието да си навие ръкавите на ризата. В горната си част ръцете му бяха татуирани с кабалистични знаци — незаличими свидетелства за някогашната му принадлежност към прословутата групировка МС-13, наричана още Мара Салватруча, изключително жестока гангстерска група, господстваща сред блоковете на „Макартър Парк“, към която се беше присъединил от безделие на дванадесетгодишна възраст. Роден от майка ирландка и баща мексиканец, Майло беше смятан за „чикано“ от членовете на този клан, създаден от млади салвадорски имигранти, които го бяха подложили на посветителното изпитание кортон: унижаваща церемония, представляваща колективно изнасилване за момичетата и побой в продължение на тринадесет минути за момчетата. Абсурден акт, който се предполага, че трябва да бъде свидетелство за смелост, издръжливост и лоялност, който обаче понякога завършва с кръв.

Независимо, че беше още малък, Майло успя да оцелее и в продължение на повече от две години беше крал коли, продавал крек, рекетирал търговци и препродавал огнестрелни оръжия за Мара. На петнадесет години се беше превърнал в някакво хищно животно, чийто живот се управляваше единствено от насилието и страха. Хванат в тази спирала, представящ си бъдещето единствено като смърт или затвор, той дължеше спасението си на интелигентността на Том и на обичта на Керъл, която успя да го измъкне от този ад, като опроверга принципа, според който никой не напуска Мара без смъртна опасност за живота си.

Залязващото слънце спускаше последните си лъчи. Майло премигна с очи няколко пъти, за да се предпази от отражението на светлината, но и за да прогони спомените и болките от миналото.

— Да те поканя ли да хапнем морски дарове? — предложи, ставайки рязко.

— Струва ми се, че с това, което имаш в банковата ти сметка, по-скоро аз ще трябва да те поканя — отбеляза Керъл.

— Това ще бъде начин да отпразнуваме повишението ти — каза той, като подаваше ръка, за да й помогне да се изправи.

Напуснаха плажа бавно и извървяха пеша няколкото метра покрай велосипедната писта, която свързва Венис Бийч и Санта Моника.

После тръгнаха по „Търд Стрийт Променад“ — широка павирана улица, по която растяха палми и се намираха много художествени галерии и модни ресторанти.

Седнаха на терасата на бирарията „Анизет“, чието меню, написано на френски, съдържаше ястия с екзотични имена като фризе със сланина, антрекот с лукчета или ябълки дофиноа.

Майло настоя да опитат един аперитив, наречен пастис, който му сервираха по калифорнийска мода в голяма чаша, пълна с лед.

Въпреки жонгльорите, музикантите и гълтачите на огън, които оживяваха улицата, вечерята беше мрачна. Керъл беше тъжна, Майло се измъчваше от изпълващото го чувство за вина. Разговорът се завъртя около Том и Орор.

— Ти знаеш ли защо той пише? — попита внезапно Майло насред яденето, давайки си сметка, че не познава нещо съществено в същността на своя приятел.

— Как така?

— Зная, че Том открай време обичаше да чете, но писането е друго нещо. Какво го накара да измисли първата си история?

— Не зная — побърза да отговори Керъл.

Но този път лъжеше.

Малибу,

20 часа

След като покарах известно време безцелно из града, паркирах бугатито, застрашено от конфискуване, пред къщата, за която току-що бях научил, че вече не ми принадлежи. Няколко часа по-рано бях на дъното на пропастта, но с десетина милиона долара. Сега бях просто на дъното на пропастта…

Разбит, задъхан, без дори да съм тичал, се проснах на канапето с очи, зареяни в сглобките на гредите, които поддържаха лекия наклон на тавана.

Главата ме болеше, гърбът ми беше разнебитен, ръцете ми бяха потни, а коремът ми — на топка. Задушаваше ме сърцебиене, гърдите ми се повдигаха и спускаха; отвътре бях празен, изгорен от рана, която в крайна сметка ме беше унищожила.

Цели години бях прекарал нощите си в писане, в което влагах всичките си емоции и цялата си енергия. После започнах публичните лекции и раздаването на автографи по всички краища на света. Бях създал благотворителна организация, за да позволя на децата от някогашния ми квартал да учат изкуство. По време на няколко концерта дори бях свирил на барабаните с моите идоли от „Рок Ботъм Римейндърс“[1].

Но днес вече нищо не ме привличаше: хората, книгите, музиката и дори лъчите на слънцето, което залязваше над океана.

Насилих се да стана и излязох да се облегна за малко на парапета на терасата. Малко по-надолу по плажа, като остатък от периода на „Бийч Бойс“ един стар жълт крайслер с лакирани дървени части гордо показваше на задното си стъкло девиза на града: Malibu, where the mountain meets the sea[2].

Взирах се до ослепяване в пламтящия ръб, който се докосваше до линията на хоризонта и осветяваше небето, преди да бъде отнесен от вълните. Тази гледка, която някога толкова ме очароваше, вече не събуждаше у мен никакъв възторг. Вече нищо не чувствах, сякаш запасът ми от емоции се беше изчерпал.

Само едно нещо можеше да ме спаси — да намеря отново Орор, тялото й като лиана, мраморната й кожа, сребърните й очи и мириса й на пясък. Но знаех, че това не можеше да се случи. Знаех, че бях изгубил битката и че в края на тази битка ми оставаше единствено желанието да си изгоря невроните с дози метанол или каквато и да било друга гадост, до която можех да се докопам.

Трябваше да спя. Когато се върнах в салона, потърсих нервно лекарствата си, но се досетих, че Майло се беше постарал да изчезнат. Изтичах в кухнята, прерових кофите. Нищо. Обзет от паника, изтичах на горния етаж, отворих всички шкафове и накрая напипах пътната си чанта. Притиснати в едно портмоне, отворена кутийка приспивателни и няколко хапчета успокоително чакаха там от последното ми пътуване в Дубай за раздаване на автографи в голяма книжарница на „Мейлъф дъ Емирейтс“.

Почти против волята си изсипах всичко в шепа и за миг се загледах в дузината бели и сини хапчета, които сякаш ми се подиграваха.

Неспособен!

Никога не съм бил толкова близо до празнотата. В главата ми се блъскаха ужасяващи образи: тялото ми в края на едно въже, кранчето на газта в устата ми, дулото на револвер в слепоочието ми. Рано или късно животът ми несъмнено щеше да свърши така. Не съм ли го знаел винаги дълбоко в себе си?

Неспособен!

Глътнах шепата хапчета като бягство. Трудно преглътнах, но глътка минерална вода прокара всичко.

Довлякох се до моята стая и се строполих на леглото.

Пространството беше празно и студено, оградено с огромна стена от тюркоазени на цвят луминесцентни стъклени пана, достатъчно прозрачни, за да пропускат дневната светлина.

Свих се на матрака, повален от мрачните ми мисли.

Окачени на бялата стена, любовниците на Марк Шагал ме гледаха съчувствено, сякаш съжаляваха, че не могат да облекчат страданията ми. Още преди придобиването на къщата (която вече не беше моя) или купуването на пръстена на Орор (която вече не беше моя), купуването на картината на руския художник беше моята първа лудост. Сдържано озаглавено „Любовници в синьо“, платното на Шагал датираше от 1914 г. Бях се влюбил от пръв поглед в тази картина, която изобразяваше една прегърната двойка, съединена от мистериозна, искрена и уталожена любов. За мен тя символизираше оздравяването на две умъртвени същества, съшити едно в друго, за да споделят занапред само един белег.

Докато леко потъвах в състояние на дълбок сън, имах усещането, че постепенно се откъсвам от болките на света. Тялото ми изчезваше, съзнанието ми ме изоставяше, животът ме напускаше…

[1] Рокгрупа, състояща се от известни писатели — Стивън Кинг, Скот Търоу, Мат Грьонинг, Мич Албом, чиито концерти събират средства, предназначени за финансирането на образователни проекти. ↑

[2] Малибу, където планината се среща с морето. ↑

6
Когато те срещнах

В теб трябва да е хаос — и ще родиш рееща се звезда.

Фридрих Ницше

Експлозия,
вик на жена,
вик за помощ!

Шум от счупено стъкло ме изтръгна от кошмара. Стреснато отворих очи. Стаята беше потънала в мрак, а дъждът плющеше по стъклата.

Изправих се с мъка, гърлото ми беше пресъхнало. Тресеше ме и бях облян в пот. Дишах трудно, но все още бях жив.

Погледнах към часовника:

03:16 часа.

Някой се движеше на партера и ясно чух как щорите се удариха в стената.

Опитах се да запаля лампата на нощното шкафче, но както често се случваше, бурята беше прекъснала електричеството в „Малибу Колъни“.

Станах трудно. Гадеше ми се и главата ми тежеше. Сърцето ми биеше в гърдите, сякаш бях тичал на маратон.

Зави ми се свят и трябваше да се подпра на стената, за да не падна. Може би, приспивателните не ме бяха убили, но ме бяха зашеметили и не успявах да дойда на себе си. Най-вече ме тревожеха очите ми — сякаш бяха издрани и така горяха, че ми беше трудно да ги държа отворени.

Измъчван от мигрената, се насилих да сляза няколкото стъпала, държейки се за парапета. На всяка стъпка имах чувството, че стомахът ми се преобръща и ще повърна на стълбите.

Навън бурята бушуваше. Под блясъка на светкавиците къщата приличаше на фар сред буря.

Когато стигнах долу, установих пораженията: вятърът беше нахлул през френския прозорец, който беше останал широко отворен, и по пътя си беше преобърнал една кристална ваза, която се беше разбила на парчета на пода, а проливният дъжд наводняваше хола ми.

По дяволите!

Побързах да затворя прозореца и се помъкнах към кухнята, за да се опитам да намеря кибрит. Точно когато се върнах в дневната, изведнъж почувствах нечие присъствие, последвано от дишане.

Обърнах се назад и…

Женски силует, строен и грациозен, се открояваше като китайска сянка на синкавата нощна светлина отвън.

Стреснах се, после облещих очи — от малкото, което успях да видя, младата жена беше гола, едната й ръка беше сложена ниско на корема, другата криеше гърдите.

Само това липсваше!

— Коя сте вие? — попитах, докато се приближавах и я разглеждах внимателно от горе до долу.

— Не се притеснявайте! — извика тя и грабна завивката от шотландска вълна, сложена на канапето, увивайки я около кръста си.

— Как така не се притеснявайте? Какво става? Трябва ли да казвам, че сте в моя дом!

— Но това не е причина да…

— Коя сте вие? — попитах отново.

— Мислех, че ще ме познаете.

Виждах я лошо, но във всеки случай гласът й нищо не ми говореше, а и нямах никакво желание да си играя на гатанки. Драснах една клечка, за да запаля фитила на стара лампа, намерена на битака в Пасадена.

Мека светлина освети стаята и разкри физическия облик на моята натрапница. Млада жена на около двадесет и пет години със светъл, полууплашен, полубунтарски погледи с коса с цвета на мед, от която се стичаше вода.

— Нима бих могъл да ви позная — никога не сме се виждали!

Тя се изсмя с тих, подигравателен смях, но аз отказвах да подхвана нейната игра.

— Добре, достатъчно, госпожице! Какво правите тук?

— Това съм аз — Били! — каза тя като нещо очевидно и повдигна завивката върху раменете си.

Забелязах, че е настръхнала от студ и устата й трепери. Нищо чудно — беше цялата мокра, а стаята беше леденостудена.

— Не познавам никаква Били — отговорих, като се запътих към големия гардероб от орехово дърво, моят килер за всичко.

Плъзнах вратата и докато ровех в една спортна чанта, ръката ми напипа плажна кърпа с хавайски мотиви.

— Дръжте! — извиках, като й хвърлих кърпата от другия край на дневната.

Тя я хвана в движение, изтри си косата и лицето с предизвикателен поглед.

— Били Донели — уточни тя, като дебнеше реакцията ми.

Няколко мига останах неподвижен, без да разбирам наистина смисъла на думите й. Били Донели беше второстепенна героиня в моите романи. Едно по-скоро привлекателно, но малко объркано момиче, което работеше като медицинска сестра в обществена болница в Бостън. Зная, че много читателки се бяха разпознали в нейния персонаж на съседка за секс, който обединяваше неудачните любовни истории.

Объркан, направих няколко крачки в посоката, където беше тя, като насочих лампата към нея. Като Били тя имаше строен вид, динамичен и чувствен, лъчезарна муцунка, малко ъгловато лице, осеяно с дискретни лунички.

Но кое беше това момиче? Някоя луда почитателка? Читателка, която се идентифицираше с моята героиня? Някоя поклонничка, затруднена в припознаването?

— Не ми вярвате, така ли? — попита тя и седна на табуретка зад кухненския бар, като взе от кошницата за плодове ябълка, която захапа.

Сложих лампата върху дървения тезгях. Въпреки острата болка, която пронизваше главата ми, бях решил да запазя спокойствие. Натрапниците бяха нещо обикновено в Лос Анджелес. Знаех, че една сутрин Стивън Кинг беше намерил мъж, въоръжен с нож, в банята си, че един надрусан сценарист се беше вмъкнал у Спилбърг само за да го накара да прочете един сценарий и че един неуравновесен почитател на Мадона я беше заплашил, че ще й пререже гърлото, ако откаже да се омъжи за него…

Дълго време това явление ми беше спестено. Избягвах телевизионните предавания, отказвах повечето покани за интервюта и въпреки настояването на Майло, не излизах на сцената за представянето на моите книги. Гордеех се с факта, че моите читатели ценят моите истории и персонажи повече от скромната ми персона, но медийният отзвук на историята с Орор ме беше изтласкала против волята ми от категорията на писателите към не дотам престижната категория на знаменитостите.

— Ехо! Има ли някой на телефона? — провикна се към мен „Били“, размахвайки ръце. — Човек ще рече, че у вас няма никакво напрежение с тия ваши очи като ташаци на лястовица!

Същият образен речник…

— Добре, стига вече, ще си сложите нещо на гърба и послушно ще се приберете у дома.

— Струва ми се, че ще ми е трудно да се прибера у дома…

— Защо?

— Защото у дома е във вашите книги. Като за малък литературен гений ми се струвате не особено щедър.

Въздъхнах, без да се поддавам на раздразнението. Опитах се да я вразумя:

— Госпожице, Били Донели е измислена героиня…

— Дотук съм съгласна.

Все едно и също.

— Обаче тази нощ, в тази къща, ние се намираме в действителността.

— Това ми се струва ясно.

Добре, напредваме.

— Следователно, ако бяхте героиня от роман, не бихте могла да бъдете тук.

— Бих.

Беше прекалено хубаво.

— Обяснете ми как, но ми го обяснете бързо, защото наистина ми се спи.

— Защото паднах.

— Откъде паднахте?

— Паднах от една книга. Паднах от вашата история де!

Гледах я недоверчиво, без да разбирам и дума от нейните бълнувания.

— Паднах от един ред, посред едно незавършено изречение — добави тя, като ми сочеше върху масата книгата, която Майло ми беше дал на обяд.

Стана и ми я донесе, отваряйки на страница 266. За втори път този ден прочетох пасажа, където историята внезапно прекъсваше:

Били изтри очите си, почернели от размазаната спирала.

— Моля те, Джак, не си отивай така.

Но мъжът вече беше облякъл палтото си. Той отвори вратата, без дори да погледне към любовницата си.

— Умолявам те! — извика тя, падайки.

— Виждате ли, тук пише: „извика тя, падайки“. И паднах у вас.

Чувствах се все по-объркан. Защо всичките тия неща падаха (подходящ случай да го кажа) все на моята глава? С какво го бях заслужил? Несъмнено бях малко зашеметен, но не толкова, че съвсем да изляза от релси. Бях изпил само няколко приспивателни, а не ЛСД! Каквото и да е, това момиче съществуваше може би само в моята глава. Вероятно беше просто дразнеща проява на медикаментозна свръхдоза, която ме караше да бълнувам.

Опитвах се да се закача за тази мисъл, мъчейки се да се убедя, че всичко това е просто халюциниране, виене на свят, което минава през мозъка ми, но не можах да се сдържа и да не отбележа:

— Вие сте смахната, а това е евфемизъм. Вече са ви го казвали, нали?

— А вие ще направите по-добре да идете да си легнете отново, защото главата ви е завряна в задника и това не е евфемизъм.

— Да, ще отида да си легна, защото нямам повече време за губене с откачено момиче!

— Писна ми от вашите обиди!

— А на мене ми писна да ме занимава някаква откачалка, паднала от Луната, която се появява в къщата ми гола както майка я е родила в три часа през нощта!

Избърсах капките пот от челото си. Отново ми беше трудно да дишам; тревожни спазми пробягваха по врата ми.

Мобилният телефон бе в джоба ми. Извадих го, за да набера номера на охраната на къщата.

— Това е, изхвърлете ме навън. Толкова е по-просто, отколкото да ми помогнете!

Не биваше да ставам част от нейната игра. Разбира се, нещо в нея ме разчувстваше: лицето й като от комикс, засмяната й свежест, лекото момчешко излъчване, смекчавано от светлите й като лагуна очи и безкрайните крака. Но тези мисли бяха твърде несвързани, за да мога да направя нещо за нея.

Набрах номера и зачаках.

Първо иззвъняване.

Лицето ми пламтеше, а главата ми ставаше все по-тежка. После погледът ми се замъгли и започнах да виждам предметите двойни.

Второ иззвъняване.

Трябваше да си наплискам лицето с вода, трябваше да…

Но декорът около мен престана да бъде реален и всичко се завъртя. Чух третото иззвъняване, което отекна някъде много далеч, после съм изгубил съзнание и съм паднал на пода.

7
Били на лунна светлина

Музите са призраци; понякога идват неканени.

Стивън Кинг

Дъждът продължаваше да плющи с пълна сила и очертаваше по стъклата широки резки като удари от сабя, които трептяха под яростните пристъпи на вятъра. Токът се беше върнал в стаята, макар че лампите на моменти още пращяха.

„Малибу Колъни“

4 часа

Увит в одеяло, Том беше заспал дълбоко на канапето.

„Били“ беше пуснала радиаторите и беше навлякла пеньоар, твърде голям за нея. С кърпа, увита около главата, и с чаша чай в ръка, тя се разхождаше из къщата, отваряше шкафовете и чекмеджетата, отдадена на подробно инспектиране: като се започне от съдържанието на гардеробите и се стигне до това на хладилника.

Въпреки безредието, което цареше в салона и в кухнята, на нея й харесваше бохемския и рокендролски дух на обзавеждането: дъската за сърф от лакирано дърво, увесена на тавана, кораловата лампа, далекогледът от никелиран месинг, старовремският джубокс…

Прекара половин час в ровене из рафтовете на библиотеката, като вадеше една или друга книга, водена от вдъхновението си. Лаптопът на Том беше на бюрото. Тя го пусна без никакво притеснение, но се оказа спряна от паролата. Опита няколко неща, взети от света на автора, но нито един от опитите не й позволи да проникне в тайните на машината.

В чекмеджетата намери десетки писма от читатели, изпратени на Том от цял свят. В някои пликове имаше рисунки, в други снимки, изсушени цветя, талисмани, медальони за щастие… Повече от час ги чете внимателно и изненадано установи, че в повечето се говореше за нея.

Върху работната маса се издигаха купчини с други послания, които Том дори не си беше направил труда да отвори: фактури, банкови извлечения, покани за премиери, копия на статии от вестници, изпратени от пресслужбата на „Дабълдей“. Без много колебания разпечата повечето пликове, подробно разгледа списъка с разходите на писателя и се потопи в преразказа, който бяха направили вестниците за неговото скъсване с Орор.

Докато четеше, поглеждаше от време на време към канапето, за да се увери, че Том продължава да спи. На два пъти стана да го завие по-добре, както би направила, ако бдеше над болно дете.

Дълго гледа серията снимки на Орор в електронната рамка, поставена върху камината. От пианистката се излъчваше необикновена лекота и грация. Нещо наситено и чисто. Пред тези снимки „Били“ не можа да не си зададе въпроса защо някои жени получаваха толкова много още с раждането си — красота, възпитание, богатство, дарби, — а други толкова малко.

После застана на един прозорец и дълго гледа дъжда, който се лееше по стъклата. Виждаше отражението си и не харесваше образа, който то й връщаше. Що се отнася до физиката й, тя я намираше ъгловата, а челото й се струваше прекалено широко. С това отпуснато тяло приличаше на скакалец. Не, не мислеше, че е хубава с дискретните си гърди, с тесния си ханш, с непохватната си походка на високо, слабо момиче и с тези лунички, които ненавиждаше. Е, разбира се, краката й бяха дълги до безкрайност… Нейното „фатално оръжие в играта на съблазняването“, ако се използваше един израз от романите на Том. Крака, които подлудяваха много мъже, но не винаги най-големите джентълмени сред тях. Тя прогони тези мисли от ума си и бягайки от „врага в огледалото“, напусна наблюдателния си пост, за да разгледа етажа.

Откри, че едно от крилата на гардероба в стаята за гости е подредено безупречно. Несъмнено дрехи на Орор, свидетелство за внезапното й скъсване с Том. Тя разгледа тази пещера на Али Баба с блесналите очи на малко момиченце. Пещерата съдържаше някои неизбежни модни атрибути — сако на Балмен, бежов шлифер „Бърбери“, чанта „Бъркин“ — истинска! — дънки „Нотифай“…

В чекмеджето за обувки намери Свещения Граал: чифт скарпини, подписани от Кристиан Лубутен. Чудо: бяха й по мярка. Застанала пред огледалото, тя не можа да се въздържи да не ги премери заедно със светли джинси и сатенена блузка, подарявайки си четвърт час като Пепеляшка.

Завърши обиколката на къщата, като влезе в стаята на Том. С изненада установи, че тя е окъпана в синя светлина, а нито една лампа не свети. Обърна се към платното, окачено на стената, и очарована загледа спокойната прегръдка на влюбените.

Пронизвайки мрака, картината на Шагал изглеждаше нереално и сякаш фосфоресцираше в мрака.

8
Крадлата на живот

Светът няма да ти направи подарък, повярвай ми. Ако искаш да имаш живот, открадни го.

Лу Андреас-Саломе

Вълна от топлина премина през тялото ми и облъхна лицето ми. Чувствах се добре, на топло, закрилян. За миг устоях на желанието да отворя очи, за да продължа този сън като на зародиш в моя ватиран пашкул. После ми се стори, че отдалеч чувам песен: припевът на едно реге парче, чиито звуци се смесваха с мирис, дошъл от детството — мирис на кейк с банани и на печени ябълки.

Необичайно ярко слънце разливаше светлина из цялата стая. Мигрената ми се беше изпарила. С ръка на очите, за да не ме заслепи светлината, обърнах глава към терасата. Музиката идваше от малкото ми радио, сложено върху масичка от лакирано тиково дърво.

Около масичката имаше движение. Срещу светлината плуваха неясните поли на рокля, които се повдигаха високо до бедрото. Повдигнах се и се облегнах на канапето. Познавах тази рокля, розова, с тънки презрамки! Познавах това тяло, което отгатвах в играта на светлините и сенките!

— Орор… — промълвих.

Но неясния, прозрачен силует се приближи, докато скри слънцето и…

Не, това не беше Орор, беше оная, ненормалната от тази нощ, която си въобразяваше, че е героиня от роман!

С един скок се измъкнах от юргана, но тутакси се върнах обратно под него, давайки си сметка, че съм чисто гол.

Лудата ме е съблякла!

Потърсих с очи дрехите си или поне едни гащета, но наблизо нямаше нищо.

Тая няма да я бъде!

Грабнах покривката, за да си я увия около кръста, преди да изляза на терасата.

Вятърът беше прогонил облаците. Небето беше чисто и блестеше в магнетично синьо. В лятната си рокля, „клонираната“ Били пърхаше около масата като пчеличка, прелитаща сред слънчевите лъчи.

— Какво търсите още тук? — ядосано извиках аз.

— Това е доста странен начин да ми благодарите, че приготвих закуската!

Освен малките палачинки, тя беше сложила две чаши със сок от грейпфрут и беше направила кафе.

— И с какво право сте ме съблекли?

— Ами, всичко по реда си! Вчера вечерта вие съвсем не се притеснявахте да ме разглеждате от главата до петите…

— Но вие сте В МОЯ ДОМ!

— Хайде сега! Нали няма да правите драми за това, че съм видяла Момчето!

— Момчето?

— Е, ами вашия малък Иисус, малкото ви зверче…

„Малкия ми Иисус! Малкото ми зверче!“, мислех, докато пристягах одеялото около кръста си.

— Отбележете нежността в прилагателното малък, защото в това отношение вие сте по-скоро добре…

Тя ми подаде чаша кафе:

— Случва ли ви се да говорите, без да крещите?

— И с какво право сте облякла тази рокля?

— Не намирате ли, че ми отива? Принадлежала е на бившето ви гадже, нали? Не си ви представям да имате наклонности на травестит…

Седнах тежко на един стол и разтърках очи, за да дойда на себе си. Тази нощ наивно се бях надявал, че това момиче би могло да бъде само халюцинация, но за жалост не беше така — беше жена, истинска, при това дублирана от първокласна досадница.

— Изпийте си кафето, преди да е изстинало.

— Благодаря, не искам кафе.

— Изглеждате като изровен от земята и не искате кафе?

— Не искам вашето кафе, има разлика.

— Защо?

— Защото не зная какво сте ми сложили в чашата.

— Нали не мислите, че се опитвам да ви отровя?

— Познавам откачалки като вас…

— Откачалки като мен!

— Даа, нимфоманки, страдащи от налудничавото убеждение, че артистът или писателят, на когото се възхищават, ги обича.

— Аз — нимфоманка! А, не, драги, в този случай наистина вземате желанията си за действителност. И ако си мислите, че ви се възхищавам, дълбоко се лъжете!

Разтърках слепоочията си, гледайки как слънцето тържествено се издига над линията на хоризонта. Болеше ме вратът и болката в главата ми се беше върнала изведнъж.

— Добре, ще сложим край на тази шега. Ще се приберете у дома, без да ме карате да викам полицията, става ли?

— Слушайте, разбирам, че отказвате да допуснете истината, но…

— Но?

— … аз наистина съм Били Донели. Аз наистина съм героиня от роман и повярвайте ми, това ме ужасява точно както и вас.

Смаян, накрая все пак изпих глътка кафе, после, след като за последен път се поколебах, изпих цялата чаша. Може би напитката наистина беше отровна, но като че ли отровата не беше бърза.

Още бях нащрек. Спомням си, че като дете бях гледал едно предаване по телевизията, в което убиецът на Джон Ленън мотивираше постъпката си с желанието да придобие малко от известността на своята жертва. Разбира се, аз не бях бивш Бийтълс и тази жена беше по-симпатична от Марк Дейвид Чапман, но знаех, че много сталкери[1], бяха психически лабилни и че преминаването им към действие можеше да бъде импулсивно и жестоко. Така че с най-успокояващия си глас се опитах отново да я вразумя:

— Слушайте, струва ми се, че сте леко… разстроена. Случва се. Всички минаваме през лош период рано или късно. Може би наскоро сте загубили работата си или някой близък? Може би вашият приятел ви е напуснал? Или пък се чувствате отхвърлена и изпълнена с горчивина. Ако е така, познавам един психолог, който би могъл да ви…

Тя прекъсна моите бащински назидания, размахвайки пред очите ми една от рецептите, написани от д-р София Шнабел.

— Доколкото можах да разбера, вие сте този, който се нуждае от психиатър, не е ли така?

— Ровили сте в нещата ми!

— Потвърждавам — отговори тя, като ми сипа още кафе.

Поведението й ме объркваше. Какво трябваше да направя в подобна ситуация? Да викна ченгетата или лекар? Предвид думите й, бях готов да се обзаложа, че беше имала юридически или психиатрични рецидиви. Най-простото беше да я изхвърля навън със сила, но ако я пипнех, тая чума беше способна да предяви претенции, че съм искал да злоупотребя с нея и не исках да поемам такъв риск.

— Не сте прекарали нощта в дома си — започнах аз един последен опит. — Несъмнено семейството ви или приятелите ви са загрижени. Ако искате да предупредите някого, можете да използвате моя телефон.

— Е, това вече не е за вярване? Първо, никой не се тревожи за мен, което е тъжно, ще ми се да го допусна. А колкото до вашия телефон, току-що ви го прекъснаха — отговори тя на удара с удар, връщайки се в хола.

Видях я да отива към голямата работна маса, която ми служеше за бюро. Отдалеч, широко усмихната, тя изрови един пакет фактури.

— Нищо чудно — отбеляза тя. — Не сте си плащали сметката от месеци!

Това преля чашата. Импулсивно се хвърлих към нея и я бутнах, за да падне в ръцете ми. Не ми пукаше дали щях да бъде обвинен в нападение. Предпочитах това, вместо да я слушам и една минута още. Държех я здраво, едната ми ръка беше под коленете й, другата под бъбреците й. Тя се бореше с всички сили, но аз не отстъпвах и я замъкнах на терасата, където я „сложих“, без изобщо да внимавам, възможно най-далеч, преди да се обърна и бързо да вляза в дневната, затваряйки френските прозорци зад себе си.

Е, това е!

Добрите стари методи, само в тях е истината.

Защо бях търпял тази досадна компания толкова дълго? В края на краищата не беше чак толкова трудно да се отърва от нея! Напразно бях писал обратното в моите романи, понякога не беше зле силата да възтържествува над думите…

Погледнах младата жена, стояща навън, с усмивка на задоволство. Тя отговори на доброто ми настроение със среден пръст, насочен към мен.

Най-накрая сам!

Нуждаех се от спокойствие. Поради липса на успокоителни, взех айпода си и като някакъв друид, който приготвя успокоителното си лекарство, си забърках един смесен списък от Майлс Дейвис, Джон Колтрейн и Филип Глас. Включих го и стаята се изпълни с първите звуци на „Кайнд ъф Блу“, най-хубавото джаз произведение на света, парчето, което ценяха дори тези, които не обичат джаза.

Направих си ново кафе в кухнята, после се върнах в хола, като се надявах странната ми посетителка да е изчезнала от терасата.

Но не беше.

Очевидно в лошо настроение — още един евфемизъм — тя унищожаваше сервиза от закуската. Кафеварка, чинии, чаши, стъклен поднос — всичко, което можеше да бъде разбито, беше хвърлено върху теракотените плочи. После заблъска яростно по плъзгащите се прегради и с всички сили хвърли един градински стол, който само отскочи от бронираното стъкло.

„АЗ СЪМ БИЛИ!“ — изкрещя тя няколко пъти, но думите й потънаха в тройните стъкла и по-скоро ги отгатвах, отколкото да ги чувах. Тази врява скоро щеше да вдигне под тревога съседите и съответно охранителния екип на „Малибу Колъни“, който щеше да ме отърве от натрапницата.

Сега се беше опряла на рамката на прозореца. Седнала така, хванала се за главата, изглеждаше отчаяна и изтощена. Трогнат от нещастието й, я гледах втренчено и си давах сметка, че думите й бяха оказали върху мен някакво странно въздействие, бяха ме накарали да се зачудя.

Тя повдигна глава и сред кичурите златиста коса видях как изражението на очите й с цвят на незабравка се смени от съвсем меко до съвършено хаотично.

Бавно се приближих и на свой ред също седнах до стъклената стена, очите ми бяха втренчени в нейните, търсех някаква част истина, някакво обяснение. И тогава видях как клепачите й потрепнаха като от силна болка. Отдръпнах се и видях, че роклята й с телесен цвят беше цялата изцапана с кръв! После забелязах острието на ножа за хляб в ръцете й и разбрах, че се беше наранила сама. Надигнах се да й помогна, но този път тя беше блокирала вратата, като беше подпряла външната дръжка с масата.

Защо? — попитах я с поглед.

В очите й прочетох леко предизвикателство и като отговор тя удари няколко пъти по стъклото с дланта на лявата си ръка, от която обилно течеше кръв. Накрая спря да движи порязаната си ръка и прочетох трите цифри, гравирани в кожата й:

144

[1] В случая: психически нестабилни индивиди, които тормозят, преследват и понякога нападат знаменитости. ↑

9
Татуирано рамо

Написани с кървави букви, цифрите танцуваха пред очите ми:

144

При нормални обстоятелства първата ми реакция щеше да бъде да се обадя на 911, за да предупредя службите за помощ, но нещо ме възпираше да го направя веднага. Раната кървеше обилно, но не изглеждаше фатална. Какво трябваше да означава този жест? Защо тази жена си беше нанесла такава рана?

Защото е луда…

Добре, а освен това?

Защото не й повярвах.

Каква връзка имаше между числото 144 и това, което ми беше разказала?

Тя отново заблъска силно по стъклото с дланта си и видях, че пръстът й сочеше книгата, поставена на масата.

Моят роман, историята, персонажите, фикцията…

Разбрах очевидното:

Страница 144.

Грабнах моята книга и започнах бързо да я прелиствам, за да стигна до въпросната страница. Беше началото на глава, която започваше така:

На другия ден, след като за пръв път беше правила любов с Джак, Били отиде в едно студио за татуировки в Бостън.

Иглата бягаше по рамото й, инжектирайки мастилото под кожата й, изписвайки с леки докосвания един красив надпис. Знак, използван от членовете на старо индианско племе за изразяване на същността на любовното чувство: малко от теб влезе в мен завинаги и ме зарази като отрова. Телесен епиграф, който смяташе занапред да носи като подкрепа, с която да се изправя срещу житейските болки.

Вдигнах глава към моята посетителка. Беше се свила на кълбо. Брадичката й беше на коленете и сега гледаше към мен с угаснал поглед. Грешех ли? Действително ли имаше нещо за разбиране зад този мизансцен? Приближих се несигурно до прозореца. Изведнъж погледът на младата жена зад стъклото се оживи. Тя прокара длан по врата си, за да смъкне презрамката на роклята и да оголи рамото си.

На лопатката й забелязах племенен мотив, който познавах много добре. Индиански знак, използван от яномамите за изразяване на същността на любовното чувство: малко от теб влезе в мен завинаги и ме зарази като отрова…

10
The paper girl[1]

Духът на писателите е обитаван, дори обсебен от техните персонажи, също както духа на някоя селянка от Иисус-Мария-Йосиф или ума на някой луд — от Дявола.

Нанси Хюстън

В къщата спокойствието смени бурята. След като прие да се върне в хола, младата жена мина през банята, а през това време аз приготвих чай и прегледах съдържанието на шкафчето ми за лекарства.

„Малибу Колъни“

9 часа

Тя седна при мен на кухненската маса. Беше си взела душ, след което облече моя халат и спря кръвта, притискайки раните с една кърпа.

— Имам кутия за първа помощ — рекох, — но не е много добре заредена.

В джобчето тя намери все пак някакъв дезинфектант и грижливо почисти раната си.

— Защо го направихте?

— Защото не искахте да ме чуете, по дяволите!

Гледах я как разтваря разрезите, за да провери дълбочината им.

— Ще ви откарам в болницата. Нужни са няколко шева.

— Сама ще си ги направя. Аз съм медицинска сестра, не забравяйте. Трябва ми само хирургически конец и стерилна игла.

— Да, но не си записах последния път, когато пазарувах.

— Нямате ли поне лепенки?

— Това все пак е къща на плажа, не е диспансер.

— Или пък копринен конец или конски косъм? Това може да свърши работа. Не, имате по-добро! Сигурна съм, че видях чудодейното нещо там, в…

Стана от табуретката по средата на изречението си и отиде да рови в чекмеджетата на бюрото ми, сякаш си беше у дома.

— Ето, намерих! — извика и триумфално се върна да седне с тубичка „Супер лепило“ в здравата си ръка.

Отви капачката на малката тубичка, на която беше написано „специално за керамика и порцелан“, и намаза малко лепило върху раната.

— Чакайте, сигурна ли сте какво правите? Това не ви е кино!

— Не, но аз съм героиня от роман — отвърна тя хитро. — Не се тревожете, за това е измислено.

Приближи краищата на раната и ги задържа така няколко секунди, за да даде време на лепилото да свърши своята работа.

— Ето! — възкликна тя гордо, показвайки умело закърпената си ръка.

Захапа филията, която й бях намазал, после отпи глътка чай. Гледах големите й очи зад чашата — опитваха се да прочетат моите мисли.

— Станахте много по-мил, но все още не ми вярвате, нали? — отгатна тя, докато си изтриваше устата с ръкава.

— Една татуировка действително не е доказателство — предпазливо отбелязах.

— Но нараняването е, така ли?

— Доказателство, че сте жестока и импулсивна — да!

— Добре тогава, задавайте ми въпроси!

Отклоних предложението, поклащайки глава:

— Аз съм писател, а не ченге или журналист.

— Така е лесно, нали?

Изхвърлих съдържанието на моята чаша в мивката. Защо се мъчех да пия чай, когато го мразех?

— Вижте, предлагам ви сделка…

Не довърших изречението си, разсъждавайки за начина, по който да представя нещата.

— Да?

— Наистина ми се ще да ви подложа на изпит, като ви задам няколко въпроса за живота на Били, но ако не ми отговорите, дори и само един път, си тръгвате без истерии.

— Обещавам.

— Значи се разбрахме: при първата грешка изчезвате от тази къща, иначе викам куките моментално. И тоя път ако щете се нарежете цялата с касапски нож, ще ви оставя да ви изтече кръвта на терасата!

— Винаги ли сте толкова очарователен, или специално се стараете?

— Разбрахме ли се?

— Задавайте въпросите си.

— Име, дата и място на раждане?

— Били Донели, родена на 11 август 1984 г. в Милуоки, близо до езерото Мичиган.

— Името на майка ви?

— Валерия Стануик.

— Професията на баща ви?

— Беше работник при Милър — вторият най-значителен пивовар в областта.

Отговаряше веднага, без никакво колебание.

— Най-добрата ви приятелка?

— За мое голямо съжаление, нямам истинска приятелка. Просто приятелки.

— Първо сексуално общуване?

Замисли се, като ме гледаше мрачно, за да ме накара да разбера, че смущението й идва единствено от естеството на моя въпрос.

— На шестнадесет години, във Франция, на Лазурния бряг, където учех езика. Казваше се Тео.

Колкото повече отговаряше, толкова повече ме обземаше смущение и като гледах доволната й усмивка, разбрах, че съзнаваше, че печели точки. Във всеки случай, едно беше сигурно: познаваше романите ми наизуст.

— Любимата ви напитка?

— Кока-кола. Истинската, не лайт или без захар.

— Любим филм?

— „Блясъкът на чистия ум“. Разтърсващ филм за болката да обичаш. Толкова е поетичен и меланхоличен. Вие гледахте ли го?

Разкри цялото си слабо дългокрако тяло, докато отиваше да седне на канапето. Отново бях поразен от приликата й с Били — същата сияйна руса коса, същата естествена, непресторена красота, същите присмехулни интонации, същият тембър на гласа, който си спомням, че бях описал като „предизвикателен и подигравателен, ту зрял, ту младежки“.

— Качеството, което търсите у един мъж?

— Вие сега въпросника на Пруст ли ми прилагате?

— Прилича.

— Ами харесва ми мъжът да бъде мъж. Не ценя особено онези мъже, които на всяка цена искат да покажат женската си страна. Разбирате ли?

Поклатих глава недоверчиво. Канех се да продължа, когато тя взе думата:

— А вие какво качество харесвате у жената?

— Фантазията, струва ми се. Хуморът — това е квинтесенцията на интелекта, нали?

Тя посочи цифровата рамка, в която дефилираха снимките на Орор.

— Обаче вашата пианистка не изглежда забавна.

— Да се върнем на въпросите — предложих аз и седнах до нея на канапето.

— Възбужда ви да задавате въпроси, нали? Малката ви власт започва да ви харесва! — тя започваше да се забавлява.

Не исках да се разсейвам и продължих моя разпит:

— Ако трябваше да промените нещо във външния си вид?

— Бих искала да имам повече форми и да съм по-пълна.

А аз бях туширан. Всичко беше точно. Или тази жена беше луда и се беше идентифицирала с персонажа на Били с изумително подражание, или тя наистина беше Били и тогава аз бях луд.

— Е? — подигравателно запита тя.

— Отговорите ви доказват, че добре сте изучили моите романи — отвърнах аз, опитвайки се някак да прикрия изненадата си.

— В такъв случай задайте ми други въпроси.

Точно това смятах да направя. Като предизвикателство хвърлих книгата в хромираната кофа в кухнята после отворих моя лаптоп, лек като перце и написах паролата, за да вляза в моите документи. В интерес на истината, знаех много повече информация за моите персонажи, отколкото предавах в романите си. За да бъда в пълна емпатия с моите „герои“, си бях създал навика да пиша за всеки един от тях подробна биография от двадесетина страници. В нея вкарвах максимума от сведения, като се започне от датата на раждане и се стигне до любимата им песен, като се мине през името на учителката от началното училище. Три четвърти от тези указания ги нямаше в крайната версия на книгата, но това упражнение беше част от невидимата работа, която позволяваше да се случи загадъчната алхимия на писането. С придобиването на опита, в крайна сметка се бях убедил, че това упражнение придаваше известна достоверност на моите персонажи или поне частица човечност, която обясняваше защо читателите се разпознаваха в тях.

— Наистина ли държите да продължим? — попитах, като отворих файла, посветен на Били.

Младата жена измъкна от едно от чекмеджетата на ниската масичка посребрена запалка и стар пакет цигари „Дънхил“ — за чието съществуване и аз самият не знаех, — който трябва да беше забравен от някоя от жените, с които се бях срещал преди Орор. Запали си цигара с известен стил:

— Само това чакам.

Погледнах екрана и хванах една случайна бележка.

— Любима рок група?

— Хм… „Нирвана“ — започна тя, но се поправи, — не, „Ред Хот“!

— Не е много оригинално.

— Но това е верният отговор, нали?

Да, това беше. Несъмнено късмет. Днес всички харесваха „Ред Хот Чили Пепърс“.

— Любимо ястие?

— Ако някоя приятелка от бачкането ми зададеше въпроса, щях да отговоря салата „Цезар“, за да не ме вземат за лакомия, но любимото ми ястие е голяма порция риба с пържени картофи.

Този път не можеше да е случайност. Усетих как по челото ми избиват капчици пот. Никой, дори Майло, никога не беше чел „тайните“ биографии на моите персонажи. Те се намираха единствено на моя лаптоп, но достъпът до тях беше много добре охраняван. Отказвайки да приема очевидното, продължих с друг въпрос:

— Любима сексуална поза?

— Вървете на майната си.

Тя стана от канапето и угаси цигарата си под водата на мивката.

Тази липса на отговор ми върна надеждата:

— Брой на партньорите в живота ви? И този път ми отговорете! Дори нямате право на жокер, а вече използвахте един.

Тя ми отправи поглед, който съвсем не беше доброжелателен.

— В крайна сметка и вие сте като другите, нали? Само това ви интересува…

— Никога не съм претендирал да съм различен. Е, колко?

— Вие така или иначе го знаете: десетина…

— Колко точно?

— Няма да почна да броя пред вас!

— Много време ли ще отнеме?

— Какво се опитвате да кажете? Че съм мръсница?

— Никога не съм казвал такова нещо.

— Не, но си го помислихте много силно.

Безразличен към нейния свян, продължавах да й налагам това, което все повече заприличваше на мъчение:

— Добре, колко?

— Шестнадесет, струва ми се.

— И от тия „шестнадесет, струва ми се“, колко сте обичали?

Тя въздъхна:

— Двама. Първия и последния: Тео и Джак.

— Един пикльо и един неудачник. Обичате крайностите.

Тя ме погледна презрително:

— Ей, класата! Вие наистина сте джентълмен.

Скрит под арогантните си думи, трябваше да призная, че тя всеки път отговаряше съвсем точно.

Зън!

Някой беше позвънил на вратата, но нямах никакво намерение да отворя.

— Приключихте ли с шибаняшките си въпроси? — попита тя предизвикателно.

Опитах въпрос-капан:

— Настолната ви книга?

Тя вдигна рамене притеснено:

— Не знам. Не чета много, нямам много време.

— Хубаво извинение!

— Ако мислите, че съм много тъпа, можете да се сърдите само на себе си! Припомням ви, че излизам направо от въображението ви. Вие ме направихте такава!

Зън! Зън!

Зад вратата моят посетител настоятелно звънеше, но той щеше да се умори преди мен.

Победен от ситуацията и смутен от всеки един верен отговор, продължих нататък, без да осъзнавам, че моят разпит се превръщаше в тормоз:

— Най-голямото ви съжаление?

— Че все още нямам дете.

— В кой момент от живота си сте била най-щастлива?

— Последния път, когато се събудих в прегръдките на Джак.

— Последния път, когато сте плакали?

— Забравих.

— Настоявам.

— Не зная, плача от нищо.

— Последния път, когато е било важно?

— Преди шест месеца, когато трябваше да се съглася да инжектират кучето ми. Казваше се Аргос. Това не е ли отбелязано във файлчето ви?

Зън! Зън! Зън!

Трябваше да се задоволя с тези отговори. Имах повече доказателства, отколкото ми трябваше, но всичко това толкова ме объркваше. Тази игричка ме беше прекатурила в друго измерение, друга действителност, която умът ми отказваше да приеме. В смущението си насочих яростта си срещу „Били“:

— Най-големият ви страх?

— Бъдещето.

— Спомняте ли си най-лошия ден в живота си?

— Не ме питайте това, моля ви.

— Това ще е последният въпрос.

— Моля ви…

Стиснах силно ръката й:

— Отговорете!

— ПУСНЕТЕ МЕ, боли ме! — извика тя, като се дърпаше.

— ТОМ! — изкрещя един глас зад вратата.

Били се беше освободила от моята хватка. Лицето й беше станало мъртвешки бледо, а погледът й пламтеше с болезнен огън.

— Том! Отвори ми, по дяволите! Не ме карай да ти дойда на гости с булдозер!!

Майло, разбира се…

Били беше избягала на терасата. Изпитвах силното желание да отида при нея и да я успокоя след това, което й бях причинил. Добре си давах сметка, че тя не симулираше гнева и тъгата си, но бях толкова разнебитен от това, което бях преживял, че виждах като утешение перспективата да го споделя с някого.

[1] Хартиеното момиче. — Б.пр. ↑

11
Момиченцето от
„Макартър Парк“

Приятелите са ангелите, които ни повдигат, когато крилете ни вече не могат да си спомнят как се лети.

Анонимен

— За малко избегна булдозера! — увери ме Майло, влизайки в салона. — Олеле, не ти е станало по-добре. Сякаш си дишал сода бикарбонат.

— Какво искаш?

— Дойдох да си взема колата, ако това не те притеснява много. За да направя едно последно кръгче, преди да я оставя на кредиторите…

„Малибу Колъни“,

10 часа

— Добър ден, Том — каза на свой ред Керъл, влизайки в салона.

Носеше служебната си униформа. Хвърлих поглед към улицата и забелязах, че една полицейска кола беше паркирана пред дома ми.

— Дошла си да ме арестуваш ли? — пошегувах се, като я прегърнах силно.

— Ти кървиш! — извика тя.

Свих вежди, после забелязах петната от кръв по ризата ми — спомен, оставен от срязаната ръка на Били.

— Не се плаши, това не е моята кръв.

— Ако си мислиш, че това ме успокоява! А освен това, още е хладно — отбеляза тя подозрително.

— Чакайте. Никога няма да се досетите какво ми се случва! Вчера през нощта…

— На кого е тази рокля? — прекъсна ме Майло, повдигайки копринената туника, изцапана с кръв.

— На Орор, но…

— На Орор? Не ми казвай, че ти…

— Не! Не я носеше тя. Беше друга жена.

— А, срещаш се с друга жена! — възкликна той. — Ами това е добър знак! Познаваме ли я?

— В известен смисъл — да.

Керъл и Майло си размениха смаяни погледи, преди да попитат в един глас:

— Коя е тя?

— Погледнете на терасата. Ще се изненадате.

Еднакво забързани, те прекосиха хола и подадоха любопитни глави от френския прозорец. После настъпи мълчание за няколко секунди, преди Майло да установи:

— Няма никого навън, драги.

Изненадан, отидох при него на терасата, където духаше силен бриз.

Масата и столовете бяха преобърнати, плочките бяха осеяни с парченца стъкло. Кафе, сладко от банани и кленов сироп бяха размазани по пода. Но нито следа от Били.

— Да не би армията да е правила ядрени опити в къщата ти? — осведоми се Керъл.

— Да бе, тук е по-зле от Кабул — продължи Майло.

За да се предпазя от слънцето, сложих ръка над очите си и заразглеждах хоризонта. Вчерашната буря беше придала на плажа вид на диво място. Рулата пяна, които още се разбиваха шумно на пясъка, бяха изхвърлили по края няколко ствола на дървета, кафяви водорасли, стара дъска за сърф и дори едно колело. Но трябваше да призная очевидното: Били беше изчезнала.

С професионален рефлекс Керъл се беше навела близо до стъклото, разглеждайки тревожно следите от кръв, които започваха да засъхват по него.

— Какво е станало, Том? Бил ли си се с някого?

— Не! Просто…

— Обаче сега вече наистина ни дължиш обяснение! — прекъсна ме отново моят приятел.

— Да те вземат мътните! Вече щеше да си ги чул обясненията, ако ме оставиш да се доизкажа!

— Хайде, доизкажи се! Кой съсипа терасата? На кого принадлежи кръвта по тази рокля? На папата? На Махатма Ганди? На Мерилин Монро?

— На Били Донели.

— Били Донели? Но това е персонаж от твоите романи!

— Ето!

— Забавно ли ти е да се ебаваш с мен? — избухна Майло. — Живота си давам за теб. Ако трябва, ще ти помогна да погребеш труп посред нощ, а ти всичко, което си решил да направиш, е да ме вземеш за…

Керъл се беше изправила и с тона на майка, която се кара на децата си, застана помежду ни, имитирайки жестовете на боксов съдия.

— Таймаут, момчета! Преставаме с евтините майтапи, сядаме на масата и обясняваме всичко спокойно, съгласни?

* * *

Така и направихме.

В продължение на повече от четвърт час, без да пропусна и най-малката подробност, им разказах моята невероятна история — като се започне с моята среща с Били посред нощ и се стигне до моя разпит тази сутрин, в края на който се бях убедил в реалността на нейната идентичност.

— Значи, ако разбирам добре — обобщи Майло, — една от героините от твоя роман е паднала от лошо отпечатано изречение направо в твоята къща. Тъй като е била гола, е облякла рокля, принадлежаща на бившата ти приятелка, после ти е приготвила кексчета с банан за закуска. За благодарност си я затворил на терасата и докато си слушал Майлс Дейвис, тя си е прерязала вените, разплисквайки кръв навсякъде, преди да си ги залепи със „Супер лепило“ „специално за керамика и порцелан“. После сте изпушили лулата на мира, като сте си поиграли на играта на истината и тя те е обявила за сексуален маниак, а ти нея за мръсница, преди тя да изрече магическо заклинание и да изчезне точно в момента, когато ние звъним на вратата. Така ли е?

— Остави — казах. — Сигурен бях, че всичко ще обърнеш против мен.

— Само един последен въпрос: с какво бяхте напълнили вашата лула на мира?

— Стига толкова! — помоли го Керъл.

Майло ме погледна загрижено:

— Трябва да посетиш твоята психоаналитичка.

— И дума да не става, много съм си добре.

— Слушай, знам, че съм виновен за финансовия ни крах. Зная, че не биваше да те натискам толкова, за да напишеш следващата си книга в срок, но сега ме плашиш, Том. На път си да си изгубиш ума.

— Сигурно прегаряш — успокои положението Керъл. — Криза на професионално пренапрежение. Цели три години не спря да работиш: писането нощем, срещите с читателите, лекции, пътувания за даване на автографи и промоции. Никой не би издържал, Том. Раздялата ти с Орор беше капката вода, която преля чашата. Нуждаеш се от още почивка, това е.

— Престанете да ми говорите като на дете.

— Трябва да посетиш твоята психоаналитичка — повтори Майло. — Тя ни беше говорила за лечение със сън, което…

— Как така „тя ни беше говорила“? Обаждали сте се на д-р Шнабел, без да ме предупредите?

— Ние сме с теб, Том, не против теб — каза Майло, за да ме успокои.

— Ти обаче не можеш ли да ме оставиш за малко на мира? Не можеш ли от време на време да се занимаваш със собствения си живот, а не винаги с моя?

Засегнат от този точен отговор, Майло поклати глава, отвори уста, поколеба се да добави нещо, но лицето му се затвори и той се отказа. Взе една „Дънхил“ от пакета, останал отворен върху масата, и излезе на плажа да пуши.

* * *

Останах сам с Керъл. Тя също запали цигара, изпусна дима, после ми я подаде, както когато бяхме на десет години и се криехме, за да пушим зад изгладнелите палми на „Макартър Парк“. Решила, че вече не е на служба, тя развали кока си, оставяйки абаносовите си коси да се разпилеят по морскосинята й униформа.

Светлият й поглед се открояваше на фона на черните къдрици, понякога израженията на лицето й на зряла жена напомняха девойката, която беше някога. Връзката помежду ни надхвърляше симпатията или нежността. Не беше и някакво обикновено приятелство. Беше от онези неразрушими привързаности, които могат да се създадат единствено през детството и траят през целия живот, по-често за лошо, отколкото за добро.

Както всеки път, когато бяхме само двамата, хаосът на юношеските години ме връхлетя в мутрата със силата на бумеранг — онези неясни терени, които бяха нашият единствен хоризонт, задушаването от онова заразно блато, в което бяхме затворени, разкъсващият спомен за разговорите ни след училище на ограденото баскетболно игрище…

И този път имах силното усещане, че сме все така на дванадесет години. Че милионите книги, които продавах, че престъпниците, които тя арестуваше, бяха част от роля, която двамата играехме, а всъщност никога не бяхме напуснали действително онова място.

И дори не беше случайно, че никой от нас нямаше деца. Бяхме прекалено заети да се борим със собствените си неврози, за да изпитаме порива да продължим живота. За днешната Керъл знаех малко. В последно време двамата се бяхме виждали малко и когато се случваше, грижливо избягвахме да говорим за най-същественото. Може би защото наивно се надявахме, че като не си припомняме миналото, ще го накараме да изчезне. Но нещата не бяха толкова прости. За да забрави детството си, Майло се правеше на клоун по двадесет и четири от двадесет и четири часа. Аз изпълвах с писания стотици страници, пиех коктейли от лекарства и дишах метаамфетамини.

— Не обичам гръмките изявления, Том… — започна тя, като нервно въртеше една малка лъжичка.

Сега, когато Майло вече не беше в стаята, лицето й беше станало тъжно и загрижено, освободено от необходимостта да изглежда сурово.

— … Между теб и мен нещата са на живот и на смърт — продължи тя. Ще си дам единия бъбрек за теб, дори и двата, ако трябва.

— Не искам толкова от теб.

— Доколкото мога да се върна назад в спомените си, винаги ти си бил този, който намираше решенията. Днес би трябвало аз да го направя, но съм неспособна да ти помогна.

— Не се тревожи за това. Добре съм.

— Не, не си добре. Но бих искала да знаеш едно — благодарение само на теб Майло и аз успяхме да изминем целия този път.

Повдигнах рамене. Вече дори не бях сигурен, че наистина сме изминали един и същ път. Разбира се, живеехме на много по-приятни места и страхът вече не ни свиваше корема както някога, но от птичи полет „Макартър Парк“ беше само на няколко километра оттук.

— Във всеки случай сутрин първата ми мисъл е винаги за теб, Том. И ако ти се провалиш, и ние ще се провалим с теб. Ако ти се откажеш, струва ми се, че животът ми вече няма да има смисъл.

Отворих уста да й кажа да престане да говори повече глупости, но оттам се изплъзнаха други думи:

— Щастлива ли си?

Тя ме погледна така, сякаш бях изрекъл нещо неприлично, до такава степен за нея веднъж завинаги беше решено, че въпросът за оцеляването окончателно е изместил въпроса за щастието.

— Тази история с персонажа от романа — поде тя — е съвсем несериозна, нали си съгласен?

— Изглежда като изсмукано от малкия пръст — допуснах.

— Слушай, не зная какво точно да направя, за да те подкрепя, освен още веднъж да ти кажа, че съм ти приятелка и те обичам. И може би идеята за лечение чрез сън е нещо, което може да се опита, а?

Гледах я разнежен, едновременно трогнат от вниманието й и решен да избягна каквото и да било лечение.

— Както и да е, вече дори нямам с какво да го платя!

Тя отхвърли този аргумент:

— Спомняш ли си деня, когато получи първите си авторски права? Сумата беше толкова огромна, че дойде да я разделиш с мен. Разбира се, отказах, но ти някак си успя да ми свиеш банковите данни, за да джиросаш чек на мое име. Спомняш си каква физиономия направих, когато получих банковото извлечение с 300 000 долара отгоре!

Припомняйки си този епизод, Керъл за миг се развесели и няколко звездички проблеснаха в помръкналите й очи.

Аз също се разсмях, припомняйки си този щастлив епизод, когато чистосърдечно бях повярвал, че парите щяха да решат проблемите ни. За няколко секунди действителността стана по-лека, но това не продължи дълго и скоро в погледа й останаха само сълзи от мъка, когато ме помоли:

— Приеми, моля те. Аз ще платя лечението.

Лицето й се беше превърнало отново в това на малкото измъчвано момиченце, което познавах в детството си, и само за да я успокоя, се съгласих.

12
Рехаб[1]

Смъртта ще дойде и ще има твоите очи…

Заглавие на поема, намерена върху нощното шкафче на Чезаре Павезе след неговото самоубийство.

Майло караше бугатито съвсем бавно, което никак не му отиваше. В колата цареше нервно мълчание.

— Добре, де. Не прави такава физиономия. Не те карам и в клиниката „Бети Форд“[2]!

— Хм…

У дома се бяхме карали цял час, търсейки безуспешно ключовете на неговата кола. За пръв път в живота си за малко да се сбием. Накрая, след като си бяхме казали в очите някои истини един за друг, повикахме куриер, който да вземе резервните ключове, които Майло държеше в офиса си.

Той пусна радиото, за да разсее напрежението, но парчето на Ейми Уайнхаус само го нагнети допълнително.

They tried to make me go to Rehab

I said NO, NO, NO.[3]

Бях фаталист; спуснах стъклото и загледах как покрай нас преминават палмите на морския бряг. Може би Майло имаше право.

Може би потъвах в лудостта и бях жертва на халюцинации. Давах си ясно сметка — в периодите, докато пишех, често се движех по ръба. Писането ме потапяше в странно състояние — постепенно действителността отстъпваше място на фикцията и понякога моите герои ставаха толкова реални, че бяха с мен навсякъде. Техните страдания, съмнения, щастия ставаха мои и продължаваха да живеят в мен много след като бях сложил последната точка на романа. Моите персонажи ме ескортираха в сънищата ми и сутрин ги намирах на масата за закуска. Бяха с мен, когато ходех да пазарувам, когато вечерях в някой ресторант, когато пикаех и дори когато се любех. Беше едновременно опияняващо и патетично, упояващо и смущаващо, но до този момент бях успявал да държа това приятно умопомрачение в границите на разумното. В края на краищата, ако моите отклонения ме бяха поставяли често в опасност, досега никога не ме бяха довеждали до границите на лудостта. Защо трябваше да го правят днес, когато от две месеца не бях написал нито един ред?

— А, донесох ти това — каза ми Майло, като ми подхвърли една оранжева пластмасова кутийка.

Хванах я във въздуха.

Моите успокоителни…

Отвих капачката и загледах белите капсули, които сякаш ми се присмиваха от дъното на кутийката.

Защо ми ги връща, след като положи толкова усилия да ме очисти от тях?

— Рязкото отказване не е добра идея — обясни той, за да оправдае постъпката си.

Сърцето ми се сви и тревогата ми нарасна. Чувствах се сам и всичко ме болеше, също като наркоман, на който му липсва дозата. Как беше възможно толкова да страдаш, без да имаш физически рани?

В главата ми звучеха акордите на една стара песен на Лу Рийд: I’m waiting for my man[4]. Чакам моя човек, чакам моя дилър. Все пак беше странно, че този дилър беше най-добрият ми приятел.

— Това лечение със сън напълно ще те възстанови — успокои ме той. — Ще спиш като бебе в продължение на десет дни!

Беше вложил в гласа си цялото весело оживление, на което беше способен, но добре виждах, че и сам не си вярваше.

Стисках кутийката в ръката си толкова силно, че пластмасата за малко щеше да се пръсне. Знаех, че трябваше само да оставя да се стопи под езика ми една от малките капсулки, за да се почувствам веднага по-добре. Можех да взема дори три или четири, ако исках да се убия. При мен лекарството действаше добре. „Имате късмет, беше ме уверила д-р Шнабел, някои хора страдат от много мъчителни странични ефекти.“

За да покажа смелост, сложих кутийката в джоба си, без да взема нито едно хапче.

— Ако това лечение със сън не подейства, ще опитаме друго нещо — увери ме Майло. — Казаха ми за един тип в Ню Йорк — Конър Маккой. Разправят, че правел чудеса с хипноза.

Хипнозата, изкуственият сън, кутийките с лекарства… Започвах да се уморявам от това бягане от действителността, дори и тя да беше само страдание. Не исках десет дни блаженство под влиянието на невролептици. Не исках безотговорността, която това означаваше. Отново имах желание да се сблъскам лице в лице с действителността, дори да трябваше да дам живота си.

Отдавна ме вълнуваха връзките, установени между творчеството и лудостта. Камий Клодел, Мопасан, Нервал, Арто постепенно бяха полудели. Вирджиния Улф се беше удавила в река; Чезаре Павезе беше сложил край на живота си с барбитурати в една хотелска стая; Никола дьо Стал беше скочил от прозорец; Джон Кенеди Туул беше свързал ауспуха с купето на колата си… Да не говорим за бай Хемингуей, който си беше пръснал тиквата с изстрел от карабина. Същото за Кърт Кобейн: един куршум в черепа в едно бледо утро близо до Сиатъл и за сбогом една бележка, надраскана до неговия въображаем приятел от детинство: „По-добре смело да изгориш, отколкото тихо да угаснеш.“

В крайна сметка — решение като решение…

Всеки един от тези творци беше избрал свой метод, но резултатът беше един и същ — капитулация. Ако изкуството съществува, защото действителността не е достатъчна, може би идва един момент, когато и изкуството вече не е достатъчно и е заменено от лудостта или смъртта. И макар да нямах таланта на нито един от тези творци, за жалост споделях някои от тези неврози.

* * *

Майло спря колата на паркинга, засаден с дървета, пред модерна сграда, съчетание от розов мрамор и стъкло — клиниката на д-р София Шнабел.

— Ние сме с теб, не сме ти врагове — увери ме още веднъж Керъл, която ни чакаше на стъпалата на преддверието.

Тримата влязохме в сградата. В приемното отделение с изненада разбрах, че е била насрочена среща от мое име и постъпването ми в болницата е било планирано от предния ден.

Примирен, последвах моите приятели в асансьора, без да задавам въпроси. Прозрачната капсула ни изкачи на последния етаж, където една секретарка ни въведе в огромен кабинет и ни каза, докторът няма да се забави.

Помещението беше светло и просторно, в центъра му имаше голяма работна маса и ъглово канапе от бяла кожа.

— Не е зле фотьойлчето! — подсвирна Майло, сядайки на един стол във формата на длан.

Будистки скулптури бяха разположени навсякъде и създаваха ведра обстановка, несъмнено благоприятстваща отпускането на някои пациенти: бронзов бюст на Сидхарта, Колело на Закона от пясъчник, две газели и фонтан от мрамор…

Наблюдавах Майло, който се мъчеше да намери някоя забавна дума или шега, както му беше навик. Сред статуите и декорацията имаше материал за подхранване на десетки шеги, но нищо не се получи и тогава разбрах, че крият от мен нещо сериозно.

Потърсих подкрепа от Керъл, но тя избягна погледа ми, като се направи, че се интересува от университетските дипломи, които София Шнабел беше окачила по стените.

След убийството на Ейтан Уитакър Шнабел беше станала неизбежната „психиатърка на звездите“. Приемаше за консултации някои от най-великите имена в Холивуд: актьори, певци, продуценти, медийни звезди, политици, сина на еди-кой си, а и неговия син понякога.

Водеше също така и предаване по телевизията, в което г-н и г-жа Всички можеха да разкрият всяко кътче от интимния си свят и да си подарят за броени минути консултация за звезда (такова беше заглавието на предаването), разказвайки в ефир за нещастното си детство, за своите зависимости, за прелюбодеянията си, за сексуалния си живот и за фантазиите си за тройки.

Една част от развлекателната индустрия възхваляваше София Шнабел. Другата част се страхуваше от нея. Говореше се, че след двадесет години практика притежава архиви, достойни за Едгар Хувър[5]: хиляди часове записи на психоаналитични сеанси, в които са били признавани най-тъмните и най-малко възможните за признаване тайни на цял Холивуд. Поверителни досиета, по принцип заключени с медицинската тайна, но които биха могли, ако станеха обществено достояние, да взривят развлекателната индустрия и да режат глави в политическия и юридическия свят.

Една скорошна афера отново затвърди властта на София. Няколко месеца по-рано една от нейните пациентки — Стефани Харисън, вдовицата на милиардера Ричард Харисън, основателя на веригата супермаркети „Грийн Крос“, беше починала на тридесет и две години от свръхдоза медикаменти. По време на аутопсията в тялото й били намерени следи от антидепресанти, седативи и хапчета за отслабване: само банални неща. Само че дозите били наистина твърде тежки. По телевизията братът на починалата обвинил Шнабел, че е довела сестра му до моргата. Наел батальони адвокати и частни детективи, които, ровейки из апартамента на Стефани, намерили над петдесет рецепти. Лекарски предписания на името на пет различни псевдонима, всичките написани от ръката на… София Шнабел. За психиатърката нещата били много зле. Още под влияние на смъртта на Майкъл Джексън, общественото мнение разбираше, че съществува широка мрежа от лекари, готови любезно да предоставят рецепти на най-богатите си пациенти. Загрижен да ограничи тези практики, щатът Калифорния беше подал жалба срещу психиатърката за фалшиви рецепти, но внезапно я оттегли. Поведение, което ставаше още по-необяснимо, като се има предвид, че прокурорът имаше на свое разположение всичко необходимо, за да я обвини в престъпление. Този обрат, който мнозина отдаваха на липсата на политическа смелост у магистрата, беше издигнал София Шнабел в ранг на недосегаема.

За да влезеш в привилегирования кръг на пациентите на психиатърката, трябваше да бъдеш препоръчан от стар клиент. Тя беше част от онези връзки, които елитите си разменяха помежду си, също както: Къде да се намери най-добрата кока? С кой брокер да се свържеш, за да получиш най-добри борсови котировки? Как да се получат места в ложите за мача на „Лейкърс“? Кой е номера за момиче на повикване, което не прилича на момиче на повикване? (за мъжете) или пък Кой пластичен хирург ще ми преправи циците, без никой да заподозре за това? (за жените).

Приемането ми се дължеше на канадска актриса от успешен сериал, която Майло се беше опитал да свали безуспешно и която Шнабел беше излекувала от тежка форма на агорафобия. Мислех момичето за повърхностно, но то се оказа изтънчено и възпитано и ми показа очарованието на филмите на Джон Касаветис и на платната на Робърт Райман.

Между София Шнабел и мен никога не се получи истинска връзка. Много бързо срещите ни се ограничиха до предписване на лекарства, което в крайна сметка ни удовлетворяваше и двамата: нея, защото моята консултация на пълна тарифа не надвишаваше пет минути, а мен, защото тя никога не се мръщеше и ми предписваше всички гадости, които не пропусках да й искам.

* * *

— Госпожице, господа.

Доктор Шнабел влезе в кабинета си и ни поздрави. Тя постоянно показваше една и съща ангажираща усмивка, която не слизаше от лицето й, и носеше, както често правеше, сако от блестяща кожа, прилепнало по тялото, което оставяше откопчано над разгърдена блуза. Някои наричаха това началото на един стил…

Както всеки път, необходими ми бяха няколко минути, за да свикна с впечатляващата маса на косата й, която тя си мислеше, че укротила, а всъщност човек оставаше с неприятното впечатление, че сякаш си е присадила на главата все още топлия труп на малко къдраво кученце.

Начинът, по който се обърна към Майло и Керъл, потвърди усещането ми, че вече се беше срещала с тях. Бях изключен от разговора, сякаш те бяха моите родители и вече бяха взели решение за мен.

Това, което най-много ме тревожеше, беше Керъл — виждах я толкова студена и далечна, а само един час по-рано бяхме разговаряли толкова емоционално. Беше притеснена и разколебана, очевидно принудена да се подложи на нещо, която не одобряваше. На пръв поглед Майло беше по-уверен, но чувствах, че увереността му беше само фасада.

Докато слушах неясните приказки на София Шнабел, разбрах очевидното: никога не беше ставало въпрос за лечение със сън. Онова, което се криеше зад всичките изследвания, на които тя смяташе да ме подложи, беше затваряне в клиниката! Майло се опитваше да ме постави под попечителство, за да избегне финансовите си проблеми! Достатъчно добре познавах закона, за да зная, че в Калифорния даден лекар можеше да изиска затваряне в клиника за седемдесет и два часа, ако преценеше, че пациентът му е достатъчно нестабилен, че да е обществена опасност, и разбирах, че не беше много трудно да ме класират в тази категория.

През последната години многократно бях имал работа със силите на реда и юридическите ми неприятности далеч не бяха свършили. Бях пуснат на свобода условно по обвинение в притежание на наркотици. Срещата ми с Били, която Майло в този момент разказваше с доста подробности на психиатърката, в крайна сметка щеше да доведе дотам, че да мина за болен, страдащ от психоза и жертва на халюцинации.

Тъкмо си мислех, че това беше краят на изненадите, когато чух Керъл да споменава петната кръв по ризата ми и по прозорците на терасата.

— Това вашата кръв ли е, г-н Бойд?

Отказах да й обяснявам — нямаше да ми повярва. Така или иначе вече си беше съставила мнение и ми се стори, че диктува експертното си становище на своята секретарка:

Субектът си е нанесъл или се е опитал да нанесе на другиго тежки телесни наранявания. Преценката му, очевидно влошена, го прави неспособен да разбере своята необходимост от лечение, което е основание за мярка за затваряне…

— Ако желаете, можем да направим няколко изследвания.

Не, не исках изследвания, не исках изкуствен сън, не исках повече лекарства! Станах от стола си, за да сложа край на този разговор.

Направих няколко крачки покрай преградата от матово стъкло, на която беше изложена скулптура, представляваща Колело на Закона, украсено с малки пламъчета и флорални мотиви. Висока почти метър, будистката емблема простираше осемте си лъча, които се предполагаше, че сочат пътя за освобождаване от страданието. Така се въртеше колелото на Дхарма: следване на пътя към „това, което трябва да бъде“, изследване на пътеката до намиране на „правилното действие“.

Обзет от някакво усещане за очевидност, повдигнах скулптурата и я хвърлих с всички сили към прозореца, който се пръсна на хиляди парченца.

* * *

Спомням си вика на Керъл.

Спомням си сатенените завеси, които се поклащаха от вятъра.

Спомням си онзи зеещ отвор, през който нахлу вихрушка, която разпиля няколко листа хартия и преобърна една ваза.

Спомням си повикването от небето.

Спомням си, че се оставих да падна в празното, без да се засилвам.

Спомням си моето отпуснато тяло.

Спомням си тъгата на момиченцето от „Макартър Парк“.

[1] Съкратено от „рехабилитация“. — Б.пр. ↑

[2] Прочут център за детоксикация в Калифорния. ↑

[3] „Опитаха се да не вкарат за детоксикация, но казах: тц, тц, тц.“ ↑

[4] Аз чакам моя човек. — Б.пр. ↑

[5] Спорна фигура в американската история, Хувър е директор на ФБР от 1924 до 1972 г. Подозиран, че шантажира политици и обществени личности благодарение на досиета с информации за техните извънсемейни връзки и сексуални предпочитания. ↑

13
Бегълците

Много хора ме питат кога най-накрая ще направя филм с действителни лица. А какво е действителността?

Тим Бъртън

— Доста време Ви трябваше! — оплака се един глас.

Но това не беше гласът нито на някой ангел, нито на свети Петър.

Беше гласът на Били Донели!

Паркингът на клиниката,

обяд

След като паднах от два етажа височина, се озовах увит в перде върху тавана на стар, очукан „Додж“, паркиран точно под прозореца на кабинета на София Шнабел. Едно от ребрата ми беше хлътнало навътре, боляха ме коляното, вратът и глезенът, но не бях мъртъв.

— Не бих искала да ви карам да бързате, но ако не изчезнем оттук с най-голяма бързина, страхувам се, че този път ще ви сложат в усмирителна риза.

Отново се беше обслужила от гардероба на Орор и носеше бял потник, избелели дънки и прилепнало сако, гарнирано със сребриста дантела.

— Добре, де, нали няма все пак да прекарате Коледа на тоя таван! — настоятелно повтори тя, като размаха връзка ключове, хванати в халка с надпис „Бугати“.

— Значи вие свихте ключовете на Майло! — констатирах аз, докато слизах от Доджа.

— Казва се благодаря, нали?

Колкото и невероятно да изглежда, имах само няколко леки наранявания, но когато стъпих на земята, не можах да се сдържа и извиках от болка. Глезенът ми беше изкълчен и не можех да ходя.

— ТОЙ Е ТУК! — извика Майло, който се появи на паркинга, изпращайки по петите ми трима санитари, навлечени като ръгбисти.

Били седна на волана на бугатито, а аз се примъкнах на задната седалка.

Тя подкара бързо към изхода на паркинга в момента, когато автоматичната врата вече се спускаше. Съвършено сигурна в себе си, избуксува по чакълестата настилка.

— Ще бягаме отзад.

— ВЪРНИ СЕ, ТОМ! — умоляваше ме Керъл, докато преминавахме вихрено покрай нея.

Тримата великани се опитаха да ни препречат пътя, но с очевидно удоволствие Били превключи на нова скорост и рязко ускори.

— Признайте все пак, че сте доволен да ме видите отново! — подхвърли ми тя триумфално, докато колата трошеше бариерата и ни отнасяше към свободата.

14
Who’s that girl[1]?

Борба! Запали отново угасналата светлина.

Дилън Томас

— А сега къде отиваме? — попитах, като здраво се държех с две ръце за предпазния колан.

След като зави по булевард „Пико“, бугатито пое с пълна скорост по „Пасифик Коуст Хайуей“.

Седнала на шофьорската седалка, Били се вземаше за Аертон Сена и караше агресивно: внезапни спирания, светкавични ускорения, пълни завои.

— Тази кола е ракета — задоволи се да отговори тя.

С глава, прилепнала към облегалката, имах усещането, че съм в самолет в момента на излитането. Гледах я как превключва скоростите с ловкост, каквато малцина притежават. Видимо го правеше с огромно удоволствие.

— Малко е шумна, нали?

— Шумна! Шегувате ли се или какво? Музиката на този мотор е като Моцарт!

Тъй като забележката ми не оказа никакъв ефект върху Били, повторих раздразнено:

— Добре, къде отиваме?

— В Мексико?

— А?

— Приготвила съм ви пътна чанта и несесер с тоалетни принадлежности.

— А, не! Аз не отивам никъде!

Притеснен от обрата, който цялата тази история придобиваше, я помолих да ме закара при някой лекар, който да се погрижи за глезена ми, но тя не обърна внимание на искането ми.

— Спрете — наредих й, като я хванах за ръката.

— Боли ме!

— Веднага спрете тази кола!

Тя спря рязко в края на шосето. Бугатито леко избуксува, преди да спре в облак прах.

* * *

— Каква е тази история с Мексико?

И двамата бяхме слезли от колата и се карахме на тревната ивица покрай пътя.

— Водя ви там, където не смеете да отидете!

— Така ли? А мога ли да знам какво намеквате?

За да надвикам шума от движението, бях принуден да крещя, от което болката в гръдния ми кош ставаше още по-силна.

— Да намерите Орор! — извика тя в момента, когато един голям камион почти докосна бугатито, като свиреше оглушително с клаксона си.

Гледах я съвършено объркан.

— Не виждам какво общо има Орор с този разговор?

Въздухът беше мазен и мръсен. В далечината, зад оградата се виждаха пистите и контролните кули на международното летище на Лос Анджелес.

Били отвори багажника и ми подаде един брой на „Пийпъл Магазин“. На корицата няколко сюжета си оспорваха звездното място: опасност от раздяла при Бранджелина, лудориите на Пийт Дохърти, ваканционни снимки в Мексико на шампиона от Формула 1 Рафаел Барос и новата му годеница… Орор Валанкур.

Сякаш за да си причиня болка, отворих списанието на посочените страници и открих ефектни снимки, заснети на някакво райско място. Сред стръмни скали, бял пясък и тюркоазена вода, Орор сияеше от красота и спокойствие в прегръдките на своя идалго.

Причерня ми. Разтреперих се, опитвах се да прочета статията, но не успявах. Единствено изведените на преден план изречения болезнено се отпечатаха в ума ми.

Орор: „Нашата история е отскоро, но зная, че Рафаел е мъжът, когото съм чакала“.

Рафаел: „Нашето щастие ще бъде пълно, когато Орор ме дари с дете“.

Отвратено захвърлих тоя парцал, после, въпреки че ми беше отнета книжката, седнах на волана, затворих вратата и обърнах обратно, за да се върна в града.

— Ей, няма да ме изоставите така, на пътя! — извика Били, размахвайки ръце пред колата.

Оставих я да се качи, за да установя, че нямаше намерение да ми даде дори миг отдих.

— Разбирам болката ви… — започна тя.

— Безполезно е да се разчувствате, нищо не разбирате.

Карах и се опитвах да си подредя мислите. Трябваше да премисля всичко, което се беше случило от тази сутрин досега. Трябваше да…

— И къде смятате да отидете?

— В моя дом.

— Но вие вече нямате ваш дом! А и аз впрочем вече нямам мой дом.

— Ще намеря адвокат — промърморих. — Ще намеря начин да си върна къщата и всички пари, които загубих заради Майло.

— Няма да стане — отсече тя, поклащайки глава.

— Затваряйте си устата! И си гледайте вашата работа.

— Но това е и моя работа! Напомням ви, че съм блокирана тук по ваша вина заради тъпата лошо отпечатана книга!

Докато чаках на червеното на светофара, бръкнах в джоба си и с облекчение намерих кутийката си с успокоителни. Имах счупено ребро, глезенът ми гореше, а сърцето ми беше разбито. Така че без никакво чувство за вина сложих три хапчета под езика си и изчаках да се стопят.

— Толкова по-лесно е… — подхвърли Били с глас, в който се четеше упрек и разочарование.

Точно в този момент изпитах голямото желание да я изкормя, но поех дълбоко въздух, за да запазя спокойствие.

— Няма да си върнете приятелката, като стоите със скръстени ръце и се тъпчете с лекарства!

— Нищо не знаете за връзката ми с Орор. И за ваше сведение, трябва да ви кажа, че вече съм опитал всичко, за да си я върна отново.

— Може би сте бил непохватен или моментът не е бил подходящ. Може би си мислите, че познавате жените, а всъщност не разбирате кой знае какво. Мисля, че мога дави помогна…

— Ако наистина искате да ми помогнете, дайте ми една минутка тишина. Само една!

— Искате да се отървете от мен? Е, добре, залавяйте се за работа. Колкото по-бързо завършите романа, толкова по-бързо ще се върна в света на фикцията!

Доволна от точната си реплика, тя скръсти ръце и зачака реакция, която така и не дойде.

— Слушайте — подхвана тя въодушевено. — Предлагам ви сделка: заминаваме за Мексико, аз ви помагам да си върнете вашата Орор, а в замяна вие ще напишете третия том на вашата трилогия, защото това е единственият начин да ме върнете там, откъдето идвам.

Разтърках си очите, смаян от това невероятно предложение.

— Донесох ви лаптопа — в багажника е — уточни тя, като че ли тази подробност можеше с нещо да промени решението ми.

— Не става така — обясних й. — Писането на роман не става по заповед. Това е един вид алхимия. Освен това ще ми трябват поне шест месеца здраво бачкане, за да завърша тази книга. Това е благословена работа, за която нямам нито сили, нито желание.

Тя ми се подигра, като ме имитираше:

— Писането на роман не става по заповед. Това е един вид алхимия…

Помълча няколко секунди, после избухна:

— По дяволите, ще престанете да се жалвате от вашата болка! Ако не сложите край на всичко това, ще умрете. По-лесно е да се унищожиш на бавен огън, отколкото да имаш смелостта да продължиш напред, нали?

Туш.

Не отговорих, но чух аргумента й. Не грешеше съвсем. Впрочем преди малко, при психиатърката, нещо у мен се беше раздвижило, когато хвърлих статуята, за да счупя стъклото — някакъв бунт, някакво желание отново да взема живота си в свои ръце. За съжаление това колебливо желание беше изчезнало толкова бързо, колкото се беше появило.

Сега чувствах, че Били набира сили и е готова да ми заяви право в очите цялата истина за мен самия:

— Ако не започнете истинска битка със самия себе си, знаете ли какво ще се случи?

— Не, но разчитам на вас да ми кажете.

— Ще вземате все повече лекарства и все повече наркотици. И всеки път ще слизате на ново стъпало в падението и в отвращението си от самия себе си. И понеже вече нямате нищо, ще свършите на улицата, където някоя хубава сутрин ще ви намерят мъртъв, а спринцовката ще стърчи от ръката ви.

— Очарователно…

— Трябва да знаете също така, че ако сега не намерите сили да реагирате, повече никога няма да намерите енергията, необходима да напишете каквото и да било.

С ръце на волана гледах пътя, но умът ми беше другаде. Разбира се, че имаше право, но вероятно вече беше много късно да реагирам. Несъмнено бях решил да затъна окончателно, като дам воля на всичко най-разрушително у мен.

Тя ме погледна строго:

— И всички тези прекрасни ценности, които възхвалявате в книгите си: устояването на нещастието, вторият шанс, вътрешните сили, които трябва да мобилизираш, за да се изправиш отново след тежък удар, много по-лесно е да ги пишеш, отколкото да ги прилагаш, нали?

Неочаквано гласът й се пречупи изведнъж, сякаш победена от прекалено много емоции, умора и страх.

— Ами аз? На вас не ви пука за мен! Всичко изгубих в тази история: вече нямам семейство, нямам работа, нямам покрив и се оказвам в някаква действителност, където единственият човек, който би могъл да ми помогне, предпочита да се самосъжалява.

Изненадан от нейното отчаяние, извърнах глава и я погледнах леко смутен, без да зная какво да й отговоря. Лицето й беше огряно от светлина, а в очите й блестеше диамантен прах.

Тогава погледнах назад в огледалото, дадох газ и направих мълниеносно ускорение, което ми позволи да изпреваря дълга колона от коли и отново да направя обратен завой, насочвайки колата на юг.

— Къде отиваме? — попита тя и избърса една сълза.

— В Мексико — отвърнах, — за да си върна живота и да променя вашия.

[1] Кое е това момиче? — Б.пр. ↑

15
Споразумението

Спряхме на една бензиностанция точно след Торънс Бийч. Не знам дали бугатито имаше мотор на ракета, но във всеки случай харчеше също толкова гориво!

Пасифик Коуст Хайуей,

Саут Бейр Л.А.,

14 часа

На колонките с бензин имаше много хора. За да избягна дългото чакане, реших да заредя на един от автоматите. Слизайки от колата, за малко щях да изкрещя — глезенът ме болеше все по-силно и беше започнал да се надува. Поставих картата си, набрах номера, съответстващ на местоживеенето ми, последван от моето…

НЕДОСТАТЪЧНА НАЛИЧНОСТ ЗА ЗАРЕЖДАНЕ НА ГОРИВО

Съобщението стоеше с дигитални букви на екрана. Издърпах си платинената банкова карта, потърках я в ръкава на ризата си и повторих операцията, но успехът не беше по-голям.

О, мамка му…

Прерових портфейла си, но намерих само една нещастна банкнота от 20 долара. Раздразнено се наведох към стъклото на колата:

— Картата ми не работи!

— Ами, логично е, нали? Вече нямате пукната стотинка. Тази карта не е вълшебна!

— Да имате някакви пари случайно?

— И къде щях да ги скрия? — отговори тя спокойно. — Бях съвършено гола, когато се приземих на вашата тераса!

— Благодаря за подкрепата! — изругах и се запътих към касите, куцайки.

В магазина гъмжеше от народ. От радиото се чуваше известното парче „Момиче от Ипанема“ във великолепната версия на Стан Гец и Жоао Жилберто. Един шедьовър, за жалост повреден от непрекъснато разпространение в продължение на четиридесет години във всякакви асансьори, супермаркети или места като това.

— Хубава таратайка! — подсвирна някой от опашката.

През прозорците много клиенти и служители любопитно разглеждаха бугатито и много бързо около него се събра тълпа. Обясних какъв проблем имам с кредитната си карта на човека на касата, който търпеливо ме изслуша. Трябва да кажа, че изглеждах добре, а като добавка имах и кола за два милиона долара — макар да нямах пари да сипя десет литра бензин в резервоара й. А после заваляха въпроси, на които нямах ни най-малък отговор: трябваше ли наистина да се остави капаро от 300 000 долара при поръчката? Необходим ли е секретен ключ, за да вдигне 400 км/ч? Наистина ли само скоростната кутия струва 150 000 долара?

Както беше дошъл да си плати сметката, един клиент — на петдесетина, елегантен, посребрени коси, бяла риза със столче яка — предложи шеговито да ми купи часовника, за да имам пари да заредя. Предложи ми 50 долара. После наддаванията продължиха по-сериозно — един от служителите ми предложи 100 долара, после 150, а шефът на магазина покачи на 200…

Беше ми подарък от Майло и обичах изисканата му простота: кутия от тъмен метал, сивобял циферблат, каишка от черна крокодилска кожа, но аз и от часовници разбирах толкова, колкото и от коли. Този часовник ми показваше часа и това беше всичко, което исках от него.

Всички от опашката се бяха включили в играта и последното предложение достигна 350 долара. Точно този момент избра мъжът с риза със столче яка, за да извади от портфейла си тлъста пачка банкноти. Отброи десет по 100 долара и ги сложи на тезгяха:

— Хиляда долара за вас, ако се разберем веднага — каза той с известна тържественост.

Колебаех се. През последните три минути бях гледал моя часовник по-дълго, отколкото през изминалите две години. Непроизносимото му име — IWC Schaffhausen — не ми говореше нищо, но аз не бях специалист в тази област: това, че можех да кажа наизуст цели страници от Дороти Паркър, не означаваше, че нямаше да се затрудня да изброя повече от две марки часовници.

— Дадено — казах най-накрая и откопчах каишката.

Прибрах в джоба си хилядата долара и платих на бензинджията 200 за горивото, което щях да заредя. Канех се да изляза, когато се сетих да го попитам дали няма някаква превръзка за глезена ми.

Доста доволен от сделката, която бях направил, се върнах при бугатито и сложих пистолета на помпата в резервоара. Отдалеч видях, мъжа, който купи часовника ми, да ми маха с ръка, преди да напусне това място зад волана на своя „Мерцедес“.

— Как се справихте? — попита Били, като свали стъклото.

— Във всеки случай не благодарение на вас.

— Хайде, разкажете ми малко, да видим.

— Система Д — отговорих гордо, докато гледах цифрите, които препускаха на екрана на автомата.

Достатъчно бях събудил любопитството й и тя продължи да настоява:

— И какво?

— Продадох си часовника.

— Вашия Португалец?

— Какъв Португалец?

— Вашият часовник — това е модел „Португалец“ на IWC.

— Приятно ми е да го науча.

— За колко го оставихте?

— За хиляда долара. Това ще ни плати бензина до Мексико. И дори мога да ви поканя на обяд, преди да поемем на път.

Тя повдигна рамене:

— Хайде, кажете ми истината.

— Ами това е истината. Хиляда долара — повторих, окачвайки пистолета.

Били се хвана за главата:

— Той струва поне 40 000!

В този момент реших, че се шегува — един часовник не можеше да струва толкова скъпо, нали? — но докато гледах разстроения й вид, трябваше да призная, че се бях оставил да ме хванат като първия балък…

Половин час по-късно,

крайпътна закусвалня

след Хънтингтън Бийч

Изтрих си лицето с влажна кърпичка и след като си превързах глезена, излязох от тоалетната, за да отида при Били на масата, където бяхме седнали.

Кацнала на една табуретка, тя довършваше огромен банана сплит, който си беше поръчала след два чийзбургера и голяма порция пържени картофи. Как успяваше да запази линията си, при положение, че ядеше толкова много?

— Ммм, штрахотно е, ишкате ли да опитате? — предложи тя с пълна уста.

Отклоних предложението й, като се задоволих да избърша сметаната на върха на носа й.

Тя ми се усмихна, а после разгърна пред себе си една голяма пътна карта, за да уточним подробностите около нашата експедиция.

— Добре, много е просто: според списанието Орор и приятелчето й са още на почивка до края на седмицата в един луксозен хотел на Кабо Сан Лукас.

Наведе се над картата и с маркер начерта кръстче на края на мексиканския полуостров в Южна Калифорния.

Бях чувал да се говори за това място, което минаваше за едно от най-добрите места за сърф заради силните вълни.

— Това не е на другата улица! — установих аз и си сипах още една чаша кафе. — Не предпочитате ли да вземем самолет?

Тя ми хвърли мрачен поглед:

— За да вземем самолет, трябват пари, а за да имаме пари, не бива да продаваме на безценица притежанията си!

— А ако продадем колата?

— Престанете с тия глупости и се съсредоточете за малко! Освен това много добре знаете, че нямам паспорт.

С пръста си тя прокара един въображаем маршрут по картата:

— Оттук трябва да сме на малко повече от двеста километра от Сан Диего. Предлагам ви да избягваме магистралите и платените отсечки, за да не похарчим твърде много пари, и ако ме оставите аз да карам, ще можем да сме на мексиканската граница за по-малко от четири часа.

— Защо да ви оставям вие да карате?

— Защото съм по-уверена, не е ли така? Очевидно не сте по колите. Изглежда имате по-голям талант за интелектуалните неща, отколкото за механиката. А и глезенът ви…

— Хм…

— Изглеждате смачкан. Нали поне не ви обижда, че ви вози жена? Надявам се, че сте преминали стадия на примитивен мачо!

— Добре, не го прекалявайте! Съгласен съм да ви оставя да карате до Сан Диего, но после ще се сменяме, защото пътят е дълъг.

Тя изглежда остана доволна от това разпределение на задачите и продължи да излага плана си:

— Ако всичко е наред, ще минем границата при Тихуана късно вечерта и ще можем бързо да продължим и да намерим някое симпатично мотелче в Мексико.

Някое симпатично мотелче… Сякаш заминавахме на почивка!

— А утре ставаме рано и поемаме на път още сутринта. Кабо Сан Лукас е на 1200 км от Тихуана. Можем да ги изминем през деня и вечерта да пристигнем в хотела, където е отседнала вашата дулцинея.

Казано по този начин, изглеждаше просто.

Телефонът извибрира в джоба ми — все още можех да получавам обаждания, въпреки че беше невъзможно аз да се обаждам. Беше номерът на Майло. От един час ми изпращаше съобщения на всеки десет минути, но веднага ги изтривах, без да си давам труда да ги изслушвам.

— Значи се разбрахме, аз ви помагам да се сдобрите с вашата мацка, а в замяна вие написвате идиотския трети том! — обобщи тя.

— Защо мислите, че все още имам шанс с Орор? Тя преживява голямата си любов с нейния пилот от Формула 1.

— Това е моя работа. Вашата работа е да пишете. Но без шеги, нали? Истински роман! Като спазвате приетите условия, които се отнасят до мен.

— А, ето ти друго нещо: приетите условия!

Тя захапа маркера като дете, което търси вдъхновение, преди да започне да си пише домашното.

— Първо — започна тя, като написа едно голямо 1) върху хартиената покривка, — искам да престанете да ме правите изкупителната жертва във вашите романи! Забавно ли ви е да набутвате в леглото ми всички скапаняци на земята? Възбужда ли ви да ме карате да срещам женени мъже, чиито жени са изгубили всякаква загадъчност, и които виждат в мен приключение за една нощ, с което да изострят либидото си? Може би моето безкъсметие успокоява вашите читателки, но мен ме изтощава и ми причинява болка.

Това внезапно обвинение ме остави безмълвен. Със сигурност не бях нежен към Били в моите истории, но за мен това нямаше никакви последици — тя беше измислен персонаж, чиста абстракция, която съществуваше единствено в моето въображение и във въображението на читателите. Героиня, чието материално съществуване се дължеше само на няколкото реда, отпечатани върху хартиени листа. А ето че сега създанието започваше да се бунтува срещу своя създател!

— Освен това — продължи Били, като изписа красиво едно 2) на хартиената покривка — ми писна да дърпам дявола за опашката. Обичам си работата, обаче бачкам в раковото отделение и повече не мога да гледам как всеки ден хора страдат и умират. Аз съм същинска гъба — попивам цялото отчаяние на пациентите. А и затънах в дългове, за да си платя следването!

Не зная дали ви е известно колко получава една медицинска сестра — не е рогът на изобилието във всеки случай!

— И какво мога да направя, за да ви бъда приятен?

— Искам да ме преместят в педиатрията — искам по-често да виждам живота, а не смъртта… Вече две години, откакто го искам това преместване, но оная гаднярка Корнелия Скинър систематично ми отказва, като всеки път разправя, че отделението няма достатъчно персонал. И после…

— И после какво?

— За да ми подсладите лекичко живота, ми се струва, че ще е добре да получа някое дребно наследство…

— Ха да видиш!

— На вас това какво ще ви струва? Лесно е! Достатъчно е да напишете един ред. Искате ли аз да го напиша? Ето го: „Били получи 500 000 долара от един чичо, чиято единствена наследница беше“.

— М-да. Ако разбирам добре, вие сте съгласна да направя така, че чичо ви да умре!

— Не! Не истинския ми чичо! Някой брат на прадядо ми, когото никога не съм виждала, така де, като във филмите!

И доволна отбеляза старателно своето изречение.

— Добре, писмото до дядо Коледа свърши ли? Защото ако е така, можем да си продължим пътя.

— Само още едно нещо — прекъсна ме тя. — Най-важното.

Написа 3) в края на покривката, последвано от едно име:

Джак

— Ето — обясни тя сериозно. — Искам Джак завинаги да напусне жена си и да дойде да живее с мен.

Джак беше любовникът й. Женен мъж, красив егоистичен хлапак, баща на две момченца, с когото тя имаше разрушителна страстна връзка от две години. Перверзен нарцис, ревнив и тираничен, който я държеше във властта си, като редуваше фалшиви клетви в луда любов и унижения, които я принизяваха до положението на любовница, която чукат и захвърлят в зависимост от изпитваното удоволствие.

Поклатих глава ядосано:

— Джак има чеп вместо мозък.

Нямах време дори да видя как ръката й полетя. Удари ми плесница с такъв широк замах, че за малко да падна от табуретката.

Всички клиенти в ресторанта се обърнаха към нашата маса в очакване на моята реакция.

Как може да защитава тоя кретен?, запита в главата ми гласът на гнева. Защото го обича, по дяволите!, отговори гласът на здравия разум.

— Не ви позволявам да съдите любовния ми живот, точно както аз не съдя вашия — отговори тя, като ме предизвикваше с поглед. — Аз ви помагам да си върнете Орор, а вие ми написвате живот, в който да мога всяка сутрин да се събуждам до Джак, става ли?

Тя подписа договора за богатство, който беше написала върху покривката, после грижливо откъсна парчето хартия, преди да ми подаде химикалката си.

— Става — казах, като си потърквах бузата.

На свой ред подписах документа и оставих няколко долара на масата, преди да напуснем закусвалнята.

— Тоя шамар скъпо ще ми го платите — обещах аз с убийствен поглед.

— Това тепърва ще видим — отговори тя инатливо, сядайки на волана.

16
Ограничение на скоростта

Това е на половин час път оттук. Пристигам след десет минути.

Реплика от филма „Криминале“ на Куентин Тарантино

— Карате прекалено бързо!

Движехме се вече три часа.

Първите сто километра пътувахме по крайбрежието: Нюпорт Бийч, Лагуна Бийч, Сан Клементе, но пътят край морето беше толкова натоварен, че след Оушънсайд поехме по магистрала Калифорния 78, за да минем напряко през Ескондидо.

— Карате прекалено бързо! — повторих, след като тя изобщо не реагира.

— Шегувате се! — възпротиви се Били. — Карам само със 120.

— Ограничението е за 90!

— Е, и? Това нещо работи добре, нали? — отвърна тя, като посочи антирадара, който Майло беше сложил.

Отворих уста, за да протестирам, когато една червена лампичка на страничното табло светна. Някакво тревожещо дрънчене се чу откъм мотора, последвано скоро от загуба на мощността, което принуди болида да спре движението си няколко метра по-нататък и ми даде възможност да излея целия гняв, който кипеше в мен:

— Наистина идеята да намерим Орор… знаех, че няма абсолютно никакъв смисъл! Никога няма да стигнем в Мексико: нямаме пари, нямаме стратегия, а сега вече нямаме и кола!

— Спокойно, не се изнервяйте, може би ще успеем да я оправим — каза тя и отвори вратата.

— Да я оправим? Това е бугати, не е колело…

Без да се смущава, Били вдигна капака и започна да ровичка вътре. И аз излязох от колата, като продължавах моята литания от упреци:

— … тия тъпи коли са нагъчкани с електронни системи. Нужни са куп инженери, за да установят и най-малката повреда. А на мен абсолютно ми писна — връщам се на стоп в Малибу.

— Във всеки случай, ако сте искали да ми изиграете номера с повредата, не успяхте — подхвърли тя, затваряйки капака.

— Защо го казвате?

— Защото я оправих.

— Подигравате ли ми се?

Тя завъртя контактния ключ и моторът замърка, готов да потегли.

— Беше дребна работа — един от радиаторите на охладителната система се беше откачил, което автоматично прекъсна четвъртия турбокомпресор и затова светна охранителната лампичка на централната хидравлична система.

— Наистина — отвърнах смаяно, — дребна работа.

И докато поемахме отново пътя си, не можах да се сдържа и я попитах:

— Как така разбирате тия неща?

— Би трябвало вие да знаете.

Трябваха ми няколко мига да помисля и да си припомня родословията на моите персонажи, за да намеря отговора:

— Двамата ви братя!

— Е, да — отговори тя и натисна газта. — Вие ги създадохте автомонтьори, а те ми предадоха нещо от своята страст!

* * *

— Карате твърде бързо!

— А не, няма да започвате отново!

Двадесет минути по-късно

— А мигачът? Мигачът се дава преди престрояването като фурия!

Тя ми се изплези дяволито.

Току-що бяхме подминали Ранчо Санта Фе и пътувахме към национален път №15. Въздухът беше топъл и красива следобедна светлина оцветяваше дърветата и засилваше охрата на хълмовете. Мексиканската граница вече не беше много далеч.

— Като сме започнали — казах аз, посочвайки радиото на колата — няма ли да спрете тая шибана музика, която ми набивате от часове?

— Имате много изискан език. У вас се чувства човекът на словото…

— Сериозно, защо слушате всички тия неща: римейки на римейки, дебилни рапърски текстове, клонирани певици на R’n’B…

— Милост, имам чувството, че слушам баща ми.

— А тая помия каква е?

Тя вдигна очи към небето:

— Тая помия са „Блек Айд Пийс“!

— Случва ли ви се понякога да слушате истинска музика?

— А за вас какво е „истинска музика“?

— Йохан Себастиан Бах, „Ролинг Стоунс“, Майлс Дейвис, Боб Дилан…

— Ще ми запишете една касета, дядо, нали? — възрази тя и спря радиото.

Три минути не каза една дума — за нея това беше подвиг, достоен за книгата на Гинес, — преди да се осведоми:

— На колко години сте?

— На тридесет и шест — казах, смръщвайки вежди.

— С десет години сте по-възрастен от мен — заключи тя.

— Е, и?

— Нищо — отвърна тя, като подсвирна.

— Ако си мислите сега да ми сервирате размисли за пропастта между поколенията, веднага ще ви прекъсна, малката!

— Дядо ми ме нарича „малката“…

Пуснах отново радиото и затърсих станция с джаз.

— Не е ли странно все пак да слушате само музика, която е композирана преди още да се родите?

— А вашият любовник, Джак, на колко години беше…

— Четиридесет и две. Но е много по-фешън от вас.

— Да, бе! Всяка сутрин в банята се взема за Синатра, тананика си „Моят начин“ пред огледалото и държи сешоара като микрофон.

Тя ме погледна ококорено.

— Е, да — казах аз, — това е привилегията на писателя: зная всичките Ви тайни, дори и тези, които с никого не могат да бъдат споделени. Шегата настрана, какво намирате в тоя мъж?

Тя повдигна рамене:

— Чувствам го част от себе си. Това не може да се обясни…

— Направете известно усилие!

Тя отговори искрено:

— Още от първия поглед между нас се случи нещо: нещо очевидно, някакво животинско привличане. Познахме се. Сякаш вече бяхме заедно, още преди да бъдем заедно.

Глупости… Баналности, за които бях отговорен.

— Но тоя мъж се подигра с вас — още на първата ви среща той си махна халката и изчака да минат шест месеца, преди да ви признае, че е женен!

Лицето й пребледня при споменаването на този болезнен спомен.

— Освен това, между нас да си остане, но Джак никога не е имал намерението да напусне жена си…

— Именно! Разчитам на вас да промените това.

— Той ви причинява унижение след унижение, а вие вместо да го пратите по дяволите, го почитате като божество!

Тя не се опита да ми отговори, а се съсредоточи в карането, което доведе до ново увеличаване на скоростта.

— Спомняте ли си миналата зима? Беше ви обещал, беше се заклел, че този път ще посрещнете новата година заедно. Зная, че за вас беше важно да започнете годината с него. Вие обичате този символ. И тогава, за да му доставите удоволствие, вие се бяхте погрижила за всичко. Бяхте резервирала едно хубаво малко бунгало на Хаваите и бяхте поела всички разноски по пътуването. Само че ето: точно преди да тръгнете, той ви съобщава, че не е могъл да се освободи. Все същите извинения: жена му, децата му… А спомняте ли си какво се случи след това?

Докато чаках отговора й, погледнах километража, който показваше 170 км/ч.

— Сега наистина карате прекалено бързо…

Тя пусна волана с едната си ръка и в знак на неприязън ми показа среден пръст точно в момента, когато камерата на радара направи своята най-красноречива снимка за деня.

Тя настъпи с всички сили педала на спирачката, но злото беше сторено.

Класическият номер: пост в началото на пущинак, на поне 800 метра преди най-малкото населено място…

Сирена и полицейска лампа.

Скрит зад един храст, „Фордът Краун“ на местния шериф излезе от скривалището си. Извърнах се да видя през стъклото синьо-червените сигнали на колата, която тръгна подир нас.

— Повторих поне ДЕСЕТ пъти, че карате прекалено бързо!

— А ако бяхте престанали да сте толкова гаден…

— Да прехвърляте отговорността за грешките си върху другите е много лесно.

— Искате ли да му офейкам?

— Престанете с тия простотии и отбийте встрани.

Били даде мигач и неохотно се подчини, докато аз продължавах да я обвинявам:

— Положението ни е абсолютно идиотско: нямате книжка, карате открадната кола и съвсем сигурно карахте с най-превишената скорост в историята на окръг Сан Диего!

— А, така ли, добре! Писна ми от вашите морализаторствания! Нищо чудно, че оная мацка се е чупила!

Гледах я ожесточено:

— Аз… Аз нямам думи, с които да ви нарека най-точно! Вие сте… десетте египетски язви в едно!

Дори не чух отговора й, тъй като бях твърде зает да съобразя последиците от разпита, на който щяха да ни подложат. Служителят на шерифа щеше да нареди бугатито да бъде спряно от движение, щеше да повика подкрепление, да ни откара в управлението и да предупреди Майло, че колата му е била намерена. После рискувахме положението да се усложни още повече, когато установеше, че Били няма нито лична карта, нито шофьорска книжка. Да не говорим за моя статус на знаменитост с условна присъда, което нямаше да ни оправи нещата.

Патрулката спря на няколко метра зад нас. Били беше изключила мотора и подритваше с крак седалката си като малко дете.

— Не хитрувайте. Стойте си така и сложете ръцете си на волана.

В наивността си тя разкопча още едно копче на блузата си, за да открие допълнително гърдите си, което вече ме изкара извън кожата ми:

— Ако си мислите, че това ще го развесели! Вие не осъзнавате постъпките си! Току-що извършихте феноменално превишаване на скоростта: 170 км/ч в зона с ограничение до 90. Очаква ви незабавно изправяне пред съда и няколко седмици в затвора!

Тя видимо побледня и тревожно се обърна, дебнейки развитието на операцията.

Освен полицейските лампи, които продължаваха да светят, независимо от дневната светлина, полицейският служител беше насочил към нас и един мощен прожектор.

— Тоя на какво си играе? — попита тя неспокойно.

— Вкарал е регистрационния номер в своята база данни и чака резултата от търсенето.

— Не сме ли съвсем близо до Мексико?

— А, това вие можете да кажете.

Изчаках да изминат няколко секунди, преди да забия последния пирон:

— А вие съвсем не сте близо до срещата с вашия Джак.

Последва мъртвешка тишина, която продължи цяла минута, преди ченгето да благоволи да слезе от колата си.

Виждах го на огледалото как се приближава към нас като спокоен хищник, преследващ жертва, която знае, че му е сигурна, и почувствах как в мен се разлива вълна от тъга.

Ето, край на приключението…

Стомахът ми се беше свил на топка. Почувствах внезапна, разкъсваща празнота, като липса. В края на краищата беше нормално: не бях ли преживял най-странния и шантав ден в живота си. За по-малко от двадесет и четири часа бях изгубил богатството си, най-отвратителната чума от моите героини се беше натресла чисто гола в хола ми, бях прелетял през прозорец, за да избягна затваряне в клиника, бях паднал от височина два етажа върху тавана на един „Додж“, бях продал — горд от себе си — за 1000 долара часовник, който струваше 40 000, и бях подписал някакъв странен договор върху ресторантска покривка точно след като бях получил една плесница, която ми беше развинтила главата.

Но се чувствах по-добре. Отново се чувствах жив и изпълнен с бодрост.

Гледах Били така, сякаш се разделяхме, без никога повече да можем да говорим насаме. Сякаш очарованието щеше да престане. И за пръв път видях в очите й съжаление и мъка.

— Съжалявам за плесницата — извини се тя. — Увлякох се.

— Хм…

— А за часовника, вярно е, че не можехте да знаете.

— Окей, извиненията са приети.

— А за Орор, вярно е, че не биваше да казвам…

— Добре, достатъчно! Недейте да прекалявате!

Полицаят бавно се завъртя около колата, все едно искаше да я купува, после грижливо провери регистрационния номер, видимо доволен, че удоволствието ще продължи.

— И все пак не направихме всичко това за нищо! — казах, мислейки на глас.

Започвах да предчувствам, че романните персонажи не бяха създадени, за да се развиват в живота. Познавах Били, нейните провалени връзки, тревоги, нейната чистота и уязвимост. В някакъв смисъл се чувствах отговорен за това, което й се случваше и не исках затворът да я нарани още повече. Тя потърси погледа ми и видях, че си връща надеждата. Отново бяхме екип. Отново бяхме заедно.

Полицаят почука на стъклото и поиска да го свалим.

Били послушно го направи.

Беше от типа „каубой“: мъжкарят а ла Джеф Бриджес, загоряло лице, очила „Авиатор“, мускулесто тяло, тежка златна верижка.

Доволен, че е хванал една млада и хубава жена в мрежите си, той гордо ме пренебрегна:

— Госпожице.

— Господин полицай.

— Знаете ли с колко карахте?

— Мисля, че да: някъде около 170, нали?

— Имахте ли някаква сериозна причина да карате с такава скорост?

— Много бързах.

— Хубав звяр си имате.

— Да, не като вашата купчина ламарини — каза тя, посочвайки полицейската кола. — Не може да вдигне повече от 120 или 130.

Лицето на ченгето се смръщи и той разбра, че е в негов интерес да следва процедурата точно.

— Свидетелство за правоуправление и документи на колата.

— Желая ти всичко най-хубаво — поде тя спокойно, запалвайки мотора.

Той протегна ръка към колана й:

— Веднага изгасете този…

— … понеже с тая изгнила щайга не можеш да ни хванеш.

17
Били и Клайд

Някой ден ще паднем заедно. На мен не ми пука, за Бони треперя. Много важно, че ще ме убият. Аз, Бони, треперя за Клайд Бароу.

Серж Генсбург

— Трябва да зарежем някъде колата!

Бугатито летеше с пълна скорост по един тесен път, покрай който растяха евкалипти. На пръв поглед шерифът се беше отказал да ни преследва, но можехме да сме сигурни, че беше вдигнал тревога. И за наше нещастие един военноморски лагер на няколко километра правеше от това място свръхохранявана зона. С една дума бяхме зле.

Изведнъж глух шум, който се чуваше откъм небето, повиши още повече тревогата ни.

— Това дали е за нас? — разтревожи се Били.

Смъкнах стъклото и като подадох глава, видях един полицейски хеликоптер, който кръжеше над гората.

— Страхувам се, че да.

Исторически случай на превишена скорост, обида на силите на реда, бягство — ако от офиса на шерифа бяха решили на всяка цена да ни хванат, рискувахме много.

Били сви по първия горски път и откара бугатито колкото се може по-навътре, за да го скрие.

— Границата е на не повече от четиридесетина километра — казах. — Ще се опитаме да намерим друга кола в Сан Диего.

Тя отвори багажника, който беше препълнен с чанти.

— Това е ваше, сложих някои неща — каза тя, като ми подхвърли един стар „Самсонайт“ с твърди стени, който за малко да ме повали на земята.

Що се отнася до нея, принудена да избира, видях как се колебае пред планината от куфари, пълни с дрехи и обувки, които беше откраднала от гардероба на Орор.

— Добре де, няма да ходим на бал всяка вечер — казах, за да я накарам да побърза.

Тя грабна един голям платнен сак с монограм и едно сребърно куфарче за гримове. Обърнах се и тръгнах, но тя ме задържа за ръката:

— Чакайте, на задната седалка има един подарък за вас.

Повдигнах вежда, подозирайки нова лоша шега, но все пак бързо погледнах назад и открих под една плажна кърпа… платното на Шагал!

— Казах си, че сигурно държите на него.

Погледнах Били признателно. Малко оставаше да я прегърна.

Свити на седалката, „Сините любовници“ създаваха впечатлението, че се прегръщат страстно като студенти на първа среща в някой крайпътен ресторант.

Както винаги, гледката на картината оказа благотворен ефект върху мен, давайки ми малко душевно спокойствие и свиване на сърцето. Любовниците бяха там — вечни, вкопчени един в друг и силата на връзката им действаше като лековит балсам.

— За пръв път ви виждам да се усмихвате — отбеляза тя.

Взех картината под мишница и офейкахме сред дърветата.

* * *

Натоварени като мулета, изпотени и задъхани — е, най-вече аз, — изкачвахме склон подир склон с надеждата да избягаме от кръжащия хеликоптер. Той очевидно не ни беше засякъл, но на равни интервали чувахме бученето му да прелита над нас като заплаха.

— Не мога повече — казах аз с изплезен език. — Какво сте сложили в този куфар? Имам чувството, че нося сейф!

— И спортът не е много по вашата част — установи тя, обръщайки се към мен.

— Напоследък може да съм проявил склонност към занемаряване — отстъпих аз, — но ако и Вие бяхте скочили от втория етаж като мен, нямаше да сте толкова заядлива.

С боси крака и със скарпините в ръка, Били се провираше грациозно между дънерите на дърветата и храсталаците.

Спуснахме се по последна стръмна пътека, която ни отведе до асфалтиран път. Не беше от националните пътища, но беше достатъчно широк, за да позволи движение в двете посоки.

— Накъде според вас? — попита тя.

Пуснах моя куфар с облекчение и сложих ръцете си на коленете, за да си поема дъх:

— Нямам представа. На челото ми не пише google.maps.

— Можем да се опитаме да пътуваме на стоп — предложи тя, като не обърна внимание на моята забележка.

— Така както сме натоварени, никой няма да ни качи.

— Никой няма да качи вас — поправи ме тя. Но мен…

Тя се наведе и започна да рови в своя сак, откъдето извади нов тоалет. Без да се превзема, разкопча джинсите си и ги замени с бели къси панталонки, а жакета си — с късо бледосиньо сако на Балмен с широки, квадратни рамене.

— След по-малко от десет минути ще бъдем в някоя кола — увери ме тя, намествайки слънчевите си очила с полюляваща се походка.

Отново бях поразен от тази двойственост, която тя носеше в себе си и която й позволяваше за едно мигване да се превърне от млада, дяволита и откровена жена в предизвикателна, арогантна и фатална.

— „Мис Къмпинг Караванинг“, обрала бутиците на „Родео Драйв“ — подхвърлих аз, тръгвайки след нея.

— „Мис Къмпинг Караванинг“ не ви обръща внимание.

* * *

Няколко минути бяха изминали. Само двадесетина коли ни бяха задминали. Никоя не беше спряла. Минахме покрай табела, указваща близостта на Сан Диегито Парк, после на кръстовището покрай друга, указваща посоката към Национален път №5. Бяхме на прав път, макар и да не бяхме в правилната посока.

— Трябва да пресечем и да чакаме на стоп от другата страна — каза тя.

— Не искам да ви смачкам фасона, но като че ли вашата съблазнителност е на привършване, а?

— След по-малко от пет минути задникът ви ще седи на кожена седалка, искате ли да се обзаложим?

— Каквото кажете.

— Колко пари ви остават?

Малко повече от 700 долара.

— Пет минути — повтори тя. — Засичате ли времето? А, да, вярно, че вече нямате часовник…

— А вие какво ще ми дадете, ако аз спечеля?

Тя избегна въпроса, като изведнъж стана сериозна и фаталистка.

— Том, ще трябва да продадем картината…

— И дума да не става!

— В такъв случай как смятате да купим друга кола и да платим за храна и нощувки?

— Но ние сме насред нищото! Картина с такава стойност се продава на търг в галерия, а не на първата бензиностанция!

Тя смръщи вежди и помисли малко, преди да предложи:

— Добре, може би не да я продадем, но да я заложим.

— Да я заложим? Това е картина от известен художник, а не пръстенът на баба ми!

Тя вдигна рамене в момента, когато един стар пикап с ръждив цвят мина бавно пред нас.

Подмина ни с десетина метра, после се върна назад.

— Давай кинтите! — заяви тя усмихнато.

В таратайката двама мексиканци — градинари, които през деня работеха в парка и всяка вечер се връщаха в Плаяс де Росарито — предложиха да ни откарат до Сан Диего. По-възрастният изглеждаше мъжкар като Бенисио дел Торо, но с тридесет години и тридесет килограма отгоре, колкото до по-младия, той отговаряше на приятното име Естебан и…

— … изглежда като секси градинарят от „Отчаяни съпруги“! — засмя се Били, на която очевидно бе по вкуса.

— Senora, usted puede usar el asiento, pero el senor viajara em la cajuela.

— Какво каза той? — попитах, предчувствайки лоша новина.

— Каза, че мога да се кача отпред, но че Вие ще трябва да се задоволите с багажника… — отговори тя, очарована, че може да ми изиграе такъв гаден номер.

— Обаче вие ми бяхте обещала кожена седалка! — възпротивих се аз, докато се качвах отзад и се настанявах сред инструментите и торбите със суха трева.

* * *

I’ve got a Black Magic Woman[1]

Щедрият, наситен звук на китарата на Карлос Сантана струеше през отворения прозорец на пикапа, който беше същински таралясник: стар „Шевролет“ от 50-те години на XX век, пребоядисван вероятно десетки пъти, а километражът му сигурно се беше превъртял веднъж.

Седнал върху една купа сено, бършех праха, който се беше посипал върху „Любовниците в синьо“.

— Слушайте, съжалявам, но трябва за малко да се разделим.

Бях размислил над това, което Били ми каза и ми беше хрумнала една идея. Предишната година от списание „Венити Феър“ ме бяха помолили да напиша новела за коледния брой. Принципът беше да се представи по новому някой класик на литературата — ерес за някои — и аз бях избрал да дам модерна версия на моя най-любим роман от Балзак. Още от първите редове се проследяваше живота на една млада наследница, която, след като пропилява наследството си, постъпва на работа в една заложна къща и там намира една шагренова кожа, която има свойството да изпълнява желанията на този, който я притежава. Трябва да си призная, че макар и да се беше харесал на читателите, този текст не беше най-доброто, което бях писал, но проучванията, които той изискваше, ми бяха позволили да се срещна с един живописен персонаж: Йошида Мицуко, най-влиятелният собственик на заложна къща в Калифорния.

Също както кабинетът на София Шнабел, магазинът на Мицуко беше един от полезните адреси, които си разменяха знаменитостите от Златния триъгълник на Лос Анджелес. В Холивуд, както на други места, нуждата от пари в брой понякога принуждаваше и най-богатите да се разтоварят спешно от някои от своите лудости и сред двадесетината собственици на заложни къщи в „Бевърли Хилс“ Йошида Мицуко беше любимецът на високопоставената клиентела. Благодарение на ходатайството на „Венити Феър“ бях имал възможността да се срещна с него в магазина му близо до „Родео Драйв“. Самият той гордо се наричаше „заемодателят на звездите“ и не се беше поколебал да облепи стените на кабинета си със снимки, в които позираше до звезди, които бяха по-скоро притеснени, отколкото поласкани да бъдат снимани по такъв начин — излагайки на показ обрата на щастливата си съдба.

Складът му приличаше на истинска пещера на Али Баба и гъмжеше от всякакви съкровища. Спомням си, че там видях рояла на джаз певица, любимата бейзболна бухалка на капитана на „Доджърс“, двулитрова бутилка „Дом Периньон“ от 1996 г., картина на Магрит, извънсерийния „Ролс-Ройс“ на един рапър, харлито на един певец от 30-те години, множество каси с „Мутон-Ротшилд“ 1945 г. и — въпреки забраната на академията на Оскарите — малката златна статуетка на един митичен актьор, чието име ще премълча.

Погледнах си телефона. Не можех да се обаждам, но все още имах достъп до списъка с телефонните номера и лесно намерих номера на Мицуко.

Наведох се напред и извиках няколко думи на Били:

— Бихте ли могли да помолите новия си приятел да ми разреши да ползвам телефона му?

Тя преговаря известно време с „градинаря“, после:

— Естебан е съгласен, но ще струва 50 долара.

Без да губя време в пазарлъци, й подадох една банкнота в замяна на една стара „Нокия“ от 90-те години. Гледах телефона с носталгия: грозен, тежък, безцветен, без камера, без интернет, но поне работеше.

Мицуко отговори още с първото позвъняване:

— Том Бойд е на телефона.

— Какво мога да направя за теб, приятелю?

Без да съм много наясно защо, той имаше добро отношение към мен. В моя текст му бях изградил един не дотам приятен портрет, но вместо да го разочарова, тази „артистична“ светлина като че ли му беше придала някакъв ореол и той ми беше благодарил, като ми изпрати оригинално издание на „Хладнокръвно“, подписано от Труман Капоти.

Вежливо се осведомих как е и той сподели, че с рецесията и спада на Борсата неговата търговия е по-процъфтяваща от когато и да било — вече бил отворил втори магазин в Сан Франциско и възнамерявал да открие трети в Санта Барбара.

— Виждам как при мен идват лекари, зъболекари и адвокати и ми носят своите „Лексуси“, колекции от голф клубовете или визона на жените си, защото вече не успяват да си плащат сметките. Но ти сигурно ми се обаждаш за нещо хубаво. Имаш нещо да ми предложиш, нали?

Казах му за моя Шагал, но вниманието, което ми отдели, беше само от учтивост:

— Пазарът на произведенията на изкуството още не е излязъл от кризата, мини при мен утре и ще видя какво мога да направя.

Обясних му, че не мога да чакам до утре, че съм в Сан Диего и че се нуждая от пари в брой до два часа.

— Предполагам, че и телефонът ти е спрян — отгатна той. — Не познах номера ти, Том. А като се има предвид колко плямпала се мотаят в този град, тук веднага всичко се разбира…

— И какво се разправя?

— Че си в дупка и прекарваш повече време в пиене на хапчета, отколкото в писане на новия ти роман.

Моето мълчание заместваше всички отговори. На другия край на линията го чувах как пише по клавиатурата на лаптопа си и се досетих, че прави справки относно котировките на Шагал и сумите, платени за неговите платна на последните разпродажби.

— Мога да ти възстановя връзката в рамките на един час — предложи ми той спонтанно. — Ти си в ТиТиЕй, нали? Това ще ти струва 2000 долара.

Още преди да дам съгласието си, чух шума от имейл, който беше изпратен от неговата поща. Ако София държеше хората чрез тайните им, Мицуко ги държеше чрез портфейлите им.

— Колкото до картината, предлагам ти 30 000 долара.

— Надявам се, че се шегуваш. Тя струва поне двадесет пъти повече!

— Според мен ще струва може би четиридесет пъти повече в „Сотбис“ в Ню Йорк след две-три години, когато руските новобогаташи ще са си върнали желанието да си подгреят платинените кредитни карти. Но ако искаш да видиш цвета на парите още тази вечер и ако приспаднеш астрономичната комисиона, която трябва да платя на моята посестрима в Сан Диего, мога да ти дам само 28 000 долара.

— Току-що ми каза 30 000!

— Минус 2000 за възстановяването на връзката. И освен това при условие, че следваш строго това, което ще ти посоча.

Имах ли избор? Успокоявах се, като си казвах, че имам четири месеца, за да върна сумата — увеличена с 5% лихва — и да си възстановя притежанието. Не бях сигурен, че ще успея, но можех да поема този риск.

— Изпращам ти указанията, които трябва да следваш, на твоя телефон — завърши Мицуко. — О, между другото, кажи на твоя приятел Майло, че му остават само няколко дни, за да може да си прибере саксофона.

Затворих и върнах на Естебан колекционерския му телефон в момента, когато наистина влязохме в града. Слънцето започваше да се спуска към хоризонта. Сан Диего беше красив, окъпан в розово-оранжева светлина, с което напомняше, че Мексико беше наблизо. Били използва чакането на един червен светофар, за да дойде при мен отзад.

— Брр, студено — каза тя, докато си разтриваше краката.

— Наистина, така облечена…

Тя размаха лист от тефтерче към мен.

— Дадоха ми адреса на един техен приятел, който има гараж с коли и който може би ще успее да ни намери кола. Какъв е вашият някакъв напредък?

Гледах екрана на моя телефон. Като по някаква магия отново можех да се обаждам и един есемес от Мицуко ми нареждаше да използвам вградената камера.

С помощта на Били снимах картината от всички страни, като не забравих да снимам отблизо сертификата за автентичност, залепен на гърба на платното. После, благодарение на една програма, изтеглена за няколко секунди, всяка една снимка беше автоматично датирана, криптирана и геолокализирана, преди да бъде изпратена на защитен сървър. Ако се вярваше на Мицуко, това бележене придаваше на снимките доказателствена стойност пред съда и позволяваше да бъдат противопоставени на трети такива при евентуален процес.

Тази операция не ни отне повече от десет минути и когато пикапът ни остави на централната гара, вече бяхме получили съобщение за потвърждение от заемодателя, който ни даваше адреса на негова колежка, при която да оставим картината в замяна на 28 000 долара.

Помогнах на Били да слезе на тротоара, после прибрахме багажа си и благодарихме на градинарите за помощта им.

— Si vuelves por aqui, me llamas, de acuerdo[2]? — каза Естебан, прегръщайки младата жена доста силно.

— Si, si — каза тя, като прокара ръка през косите си в един последен жест на кокетиране.

— Този какво ви каза?

— Нищо! Просто ни пожелава приятно пътуване.

— Е, добре, подигравайте ми се! — казах аз и се наредих на опашката за таксита.

Тя ми отправи съучастническа усмивка, която ме накара да й обещая:

— Във всеки случай тази вечер с мен ще ядете квесадиляс и чили кон карне!

Споменаването на храна беше достатъчно, за да отприщи мелницата на нейните думи, но това, което преди няколко часа ме ужасяваше, сега звучеше в ушите ми като жизнерадостна, приятелска музика:

— И енчилади, знаете ги енчиладите! — възкликна тя. — Аз ги обожавам, особено с пиле и с много настърган кашкавал. А знаете ли, че могат да се приготвят със свинско или със скариди? Обаче начосите, ммм, за мен много малко. А ескамолите? Никога ли не сте опитвали? Добре тогава, ще трябва да намерим. Представете си, че това са ларви на мравки! Това е супермегаизтънчено, до такава степен, че понякога ги наричат хайвер от насекоми. Странно, нали? Яла съм само веднъж. Пътувахме с приятелки в…

[1] „Имах вълшебна черна жена“ — песен на Карлос Сантана. — Б.пр. ↑

[2] Ако пак дойдеш насам, ще ми се обадиш, нали? ↑

18
Мотел „Каса дел Сол“

Целият ад е в тази дума: самота.

Виктор Юго

— След бугатито това може да ни се стори твърде жалко… — отбеляза Били с нотка на разочарование в гласа.

Южно предградие на Сан Диего, 19 ч.,

в стария, тъмен хангар на един невзрачен гараж

Тя седна на предната седалка на колата — един „Фиат 500“ от 60-те години на миналия век, без никелирани, нито хромирани тасове, който Сантос, собственикът на гаража, който ни бяха препоръчали, се опитваше да ни продаде, все едно беше някаква семейна реликва:

— Разбира се, комфортът е малко оскъден, но можете да ми вярвате — колата е солидна!

— И все пак как можа да ви хрумне да я боядисате в това бонбонено розово!

— Колата беше на дъщеря ми — обясни мексиканецът.

— Ох — отговори Били, която си удари главата. — А може би искате да кажете, че това е по-скоро колата на барбито на дъщеря ви?

На свой ред и аз пъхнах глава в купето:

— Задната седалка е махната — установих.

— Така ще имате повече място за багаж!

Като се опитвах да го накарам да повярва, че разбирам нещо от коли, преглеждах фаровете, мигачите и състоянието на светлините.

— Сигурен ли сте, че отговаря на нормите?

— Във всеки случай на мексиканските норми.

Погледнах телефона си, за да видя колко е часът. Както беше предвидено, бяхме взели 28-те хиляди долара, но между оставянето на картината и пътуването с такси, докато стигнем до гаража, бяхме изгубили много време. Тази кола ставаше почти за автоморгата, но тъй като нямахме редовни документи, не можехме нито да наемем, нито да купим кола по законен начин. Освен това тя имаше предимството, че беше регистрирана в Мексико, което можеше да улесни преминаването на границата.

Накрая Сантос се съгласи да ни я отстъпи срещу 1200 долара, но ние трябваше да се борим повече от четвърт час, за да напъхаме един огромен куфар и нещата на мадам в толкова малко пространство.

— Не беше ли това колата, която наричаха „буркан за кисело мляко“? — попитах, като събрах всичките си сили, за да затворя капака на багажника.

— El bote de yogur? — преведе той, като се правеше, че не разбира връзката между приготвянето на млякото и строшеняка, който с удоволствие ни пробутваше.

Този път аз седнах зад волана и с известен страх поехме на път. Беше тъмно. Не бяхме на някое от най-приятните места в Сан Диего и ми беше малко трудно да се ориентирам в поредицата от паркинги и търговски зони, преди най-накрая да стигнем до шосе 805, което водеше към граничния пункт.

Гумите скърцаха, а носовото хъркане на мотора на фиата беше заменило яростното бръмчене на бугатито.

— Минете на втора, де — подсказа Били.

— Обръщам ви внимание, че вече съм на четвърта!

Тя погледна километража, който показваше, едва 70 км/ч.

— Настъпили сте газта докрай — установи тя ядосано.

— Отбележете, че така е сигурно, че няма да превишим разрешената скорост.

Както и да е, но нашата таратайка ни докара до огромния граничен пункт, който позволяваше да преминем в Тихуана. Както често се случваше, мястото беше претъпкано с народ и много оживено. Докато се нареждах на опашката „Само Мексико“, повтарях последните наставления към моята пътничка:

— По принцип в тази посока има малка опасност да ни проверяват, но ако се случи, това означава затвор — за вас, както и за мен, и този път ще е невъзможно да се измъкнем със сила! Така че ще избягваме да се правим на идиоти, нали?

— Цялата съм слух — каза тя, мигайки с очи като Бети Буп.

— Много е просто — няма да си отваряте устата и няма да мърдате. Ние сме двама почтени мексикански работници, които се прибират у дома. Разбрано?

— Vale, senor.

— И ако можете да престанете да ми се подигравате, ще се чувствам по-добре.

— Muy bien, senor.

Този път поне щастието ни се усмихна и за по-малко от пет минути бяхме от другата страна без проверки и без лъжи.

Както бяхме правили досега, продължихме да пътуваме покрай брега. За наш късмет собственикът на гаража беше инсталирал един стар радио касетофон. За нещастие единствената касета в жабката беше някакъв албум на Енрике Иглесиас, който изглежда очароваше Били, но на мен ми наду главата до Енсенада.

Там неочаквано се разрази буря и върху нас се изсипа проливен дъжд. Предното стъкло беше миниатюрно, а чистачките толкова елементарни, че бяха безсилни срещу дъждовната завеса, до такава степен, че бях принуден често да си подавам ръката през прозореца, за да ги задвижвам.

— Да спрем веднага, щом можем?

— Тъкмо щях да ви предложа същото!

На пътя се показа един мотел, но на табелката пишеше, че е пълен. Нищо не се виждаше. Принуден да се мъкна с 20 км/ч, предизвиквах недоволството на колите, които караха след мен и в продължение на четвърт час ме ескортираха с нетърпеливо, бясно свирене на клаксони.

Най-накрая намерихме убежище в Сан Телмо в доста зле наречения „Каса Дел Сол Мотел“, чиято светлинна табела съобщаваше в сивкава светлина едно успокояващо „свободен“. Гледайки състоянието на колите, паркирани на паркинга, разбрах, че мястото не притежаваше очарованието и комфорта на „легло и закуска“, но в края на краищата ние не бяхме на меден месец.

— Взимаме само една стая, нали? — закачливо се пошегува тя, отваряйки вратата на рецепцията.

— Стая с две легла.

— Ако си мислите, че ще ви се нахвърля…

— Всъщност изобщо не ме е страх, не съм градинар, не съм ваш тип.

Рецепционистът ни поздрави с ръмжане. Били поиска първо да види стаята, но аз грабнах ключа и платих предварително.

— Така или иначе, никъде не можем да отидем — вали като из ведро, а аз съм каталясал.

Едноетажната постройка образуваше П-образна форма около двор с изсъхнали дървета, чиито изгладнели силуети се огъваха на вятъра.

Не бях изненадан: стаята беше спартанска, слабо осветена, наситена със съмнителни миризми и обзаведена с мебели, които трябва да са били на мода по времето на Айзенхауер. Имаше огромен телевизор, поставен на четири колелца и оборудван с високоговорител, поставен под екрана. Един от онези модели, ценени от любителите на гаражни разпродажби.

— Давате ли си сметка — пошегува се Били, — че на този екран някога хората са станали свидетели на първите стъпки на човека на Луната или пък са научили за убийството на Кенеди!

Беше ми любопитно и се опитах да включа апарата — чух смътно изхъркване, но не можах да хвана никакъв образ.

— Във всеки случай на него няма да видим следващия финал за Суперкупата…

Душ кабината в банята беше просторна, но по кранчетата имаше следи от ръжда.

— Нали знаете стария трик — каза ми Били усмихнато. — Трябва да се погледне зад нощното шкафче, за да се види дали прахът е бил почистен!

Съчетавайки жеста и словото, тя премести малкото шкафче и нададе вик:

— Гадост! — извика тя, като запрати обувката си, за да убие една хлебарка.

После се обърна към мен, търсейки в очите ми известна утеха:

— Нали ще си направим нашата мексиканска вечеря?

Но ентусиазмът й се изпари:

— Слушайте, тук няма ресторант, вали така, все едно крава пикае, аз съм смазан и не е толкова топло, че да се върнем до колата в тоя порой.

— Да бе, и вие сте като другите: цар сте на обещанията…

— Аз си лягам, разбрано!

— Чакайте! Все пак ще пийнем по едно. Видяхме един бар, докато идвахме насам, на по-малко от петстотин метра…

Свалих си обувките и легнах на едното легло:

— Вървете без мен. Късно е и утре ни чака още много път. Освен това не обичам баровете. Във всеки случай не крайпътните барове.

— Много добре. Ще отида без вас.

Мина през банята, взе няколко неща със себе си и я видях да излиза малко по-късно в джинси и прилепнало кожено сако. Беше готова да тръгне, но почувствах, че нещо се върти в главата й.

— Преди малко, когато казахте, че не сте мой тип… — започна тя.

— Да?

— Според вас какъв е моят тип мъж?

— Ами оня тъпанар Джак например. Или пък този Естебан, който през цялото време ви зяпаше, насърчаван от флиртуващите ви погледи и от предизвикателното ви облекло.

— Наистина ли ме виждате така, или просто искате да ми причините болка?

— Честно казано, вие сте такава, и съм съвсем сигурен в това, защото именно аз ви създадох.

Лицето й се затвори и тя отвори вратата, без да каже нищо повече.

— Чакайте — казах аз, достигайки я на прага. — Вземете поне малко пари.

Тя ме погледна предизвикателно:

— Ако ме познавахте наистина, щяхте да знаете, че никога през живота ми не ми се е налагало да платя и една-единствена чаша в някой бар.

* * *

След като останах сам, си взех горещ душ, превързах си отново глезена, после отворих моя куфар, за да потърся нещо за спане. Вътре, точно както беше казала Били, ме чакаше моят лаптоп, който ми се видя като нещо злокобно. Няколко минути се разхождах из стаята, отворих гардероба, за да си взема сакото и напразно затърсих възглавница. В едно от чекмеджетата на нощното шкафче, до евтин екземпляр на Новия завет, намерих две книги, забравени сигурно от предишни клиенти. Едната беше бестселърът на Карлос Руис Сафон „Сянката на вятъра“[1] и си спомних, че бях подарил един екземпляр на Керъл. Втората беше „Компанията на ангелите“ и ми трябваше малко време, за да разбера, че ставаше дума за испански превод на първия ми роман. Разлистих го с любопитство. Човекът, който го беше чел, си беше дал труда да подчертае някои изречения и да отбележи някои страници. Не можех да кажа дали този читател беше харесал или намразил моя текст, но във всеки случай историята не го беше оставила равнодушен и това беше най-важното за мен.

Ободрен от това неочаквано откритие, седнах на малкото бюро от формика и включих компютъра.

А ако желанието се беше върнало? А ако отново можех да пиша!

Системата ми поиска паролата. Постепенно усещах, че безпокойството ме напуска, но се опитвах да се убедя, че това беше по-скоро възбуда. Когато на екрана се появи един райски пейзаж, включих текстообработващата програма, която се отвори на сияйно празна страница. В горната част на екрана мигащият курсор чакаше да оставя пръстите ми да побягнат по клавиатурата, за да се задвижи. В този момент пулсът ми се ускори, сякаш някой притискаше сърдечния ми мускул между челюстите на менгеме. Зави ми се свят, почувствах гадене, толкова силно, че бях принуден да загася компютъра.

Ох, мамка му.

Блокирането на писателя, синдромът на бялата страница… Никога не си бях и помислял, че един ден това можеше да ме засегне и мен. Според мен повредата във въображението беше запазена за разните интелектуалци, които позьорстваха, гледайки се как пишат, не можеше да се случи на работохолик като мен, пристрастен към фикционалното, който си измисляше истории още от десетгодишен.

За да творят, някои творци трябва да предизвикат отчаянието си, когато самите те нямат достатъчно. Други използват мъката си или отклоненията си като искра. Франк Синатра написва I’m a Fool To Want You[2] след скъсването си с Ава Гарднър. Аполинер пише „Под моста Мирабо“ след раздялата си с Мари Лорансен. А Стивън Кинг често разказва, че е написал „Сиянието“ под влияние на алкохола и наркотиците. На моето скромно място аз никога не бях имал нужда от възбуждащи преживявания, за да пиша. Дълги години бях работил всеки ден, включително на Коледа и в Деня на благодарността, за да овладея въображението си. Когато започнех, вече нищо нямаше значение: живеех в друг свят, в транс, в продължително хипнотично състояние. През тези благословени периоди, писането беше опиат, много по-еуфоричен от най-чистата кока, по-сладостен от най-лудото пиянство.

Но сега всичко това беше останало далеч. Много далеч. Бях се отказал от писането и писането вече не ме искаше.

* * *

Таблетка успокоително. Не се опитвай да мислиш, че си по-силен, отколкото си. Приеми зависимостта си смирено.

Легнах си, загасих светлината и започнах да се въртя в леглото. Невъзможно беше да заспя. Чувствах се безпомощен. Защо вече не бях способен да упражнявам занаята си? Защо бях станал безразличен към съдбата на моите персонажи?

Старият будилник показваше почти 23 ч. Започвах сериозно да се тревожа за Били, която все още не се беше прибрала. Защо и бях говорил толкова остро? Защото, от една страна, нейното появяване ми беше дошло в повече, но най-вече понеже се чувствах неспособен да намеря в себе си сили да я върна в нейния въображаем свят.

Станах, облякох се набързо и излязох на дъжда. Вървях около десет минути, преди да забележа зеленикава светеща табела, която отдалеч оповестяваше присъствието на „Линтерна Верде“.

Беше някакъв обикновен бар, посещаван основно от мъже. Заведението беше пълно, а обстановката — празнична. Текилата се лееше обилно, а от уредбата се дънеше хард рок. Една сервитьорка носеше табла с натрупани на нея бутилки и минаваше от маса на маса, за да ги зарежда с алкохол. Зад тезгяха един хилав папагал забавляваше присъстващите, докато една друга бар-русалка — която редовните посетители наричаха Палома — играеше на секс-бомба, докато приемаше поръчките. Поисках й една бира и тя ми сервира „Корона“ с четвъртинка лимон, пъхнат в гърлото на бутилката. Обходих присъстващите с поглед. Залата беше украсена с дървени паравани, които смътно напомняха изкуството на маите. Закачени по стените, стари снимки от уестърни съжителстваха с неколцина знаменитости от местния футболен отбор.

Били беше седнала в дъното на залата на маса с двама здравеняци, които се правеха на важни и шумно се забавляваха. С бирата в ръка се доближих до групата. Тя ме видя, но предпочете да се направи, че не е. По вида на разширените зеници на младата жена се досетих, че вече беше изпила няколко чаши. Познавах слабостите й и знаех, че алкохолът не й понася. Познавах и тоя тип мъже и жалката им тактика: тия момчета не бяха измислили машината за извиване на бананите, но притежаваха истински инстинкт, за да открият достатъчно уязвими жени, готови да станат тяхна жертва.

— Елате, прибираме се в хотела.

— Разкарайте се! Не сте ми нито баща, нито съпруг. Предложих ви да дойдете с мен, а вие ми се изплюхте в лицето.

Тя повдигна рамене, като в същото време натопи една тортиля в купичка с гуакамоле.

— Хайде, не се правете на дете. Не носите на алкохол, знаете го.

— Нося на алкохол — предизвика ме тя и взе бутилката с мескал, която беше по средата на масата, за да си сипе още една чаша. После я подаде на събратята си, които отпиха направо от бутилката. По-мускулестият от двамата, с фланелка, украсена с името Хесус, ми подаде шишето в знак на присъединяване.

Гледах със съмнение малкия скорпион, сложен на дъното на бутилката, в тон с вярването, че животното дава сила и мъжественост.

— Нямам нужда от това.

— Ако не искаш да пиеш, тогава ще ни оставиш, приятелче! Виждаш, че госпожицата си прекарва добре с нас.

Вместо да се върна обратно, се приближих още малко и вперих поглед в Хесус. Наистина обичах Джейн Остин и Дороти Паркър, но също така бях израсъл в гето — бях раздавал юмруци и бяха ме удряли типове, въоръжени с ножове и доста по-яки от простака срещу мен.

— Ти си затваряй устата.

После отново се обърнах към Били:

— Последния път, когато се напихте в Бостън, нещата не свършиха добре, спомняте ли си?

Тя ме изгледа с отвращение:

— Пак думи, които причиняват болка, пак думи, които нараняват! Наистина сте много добър в тази област.

Веднага след като Джак беше отменил пътуването им до Хаваите, тя беше отишла в „Червеното пиано“, бар близо до Олд Стейт Хаус. Беше наистина обидена, почти на ръба на нервна криза. За да залъже мъката си, прие да я почерпи няколко водки някой си Пол Уокър — управител на няколко магазина. Той беше предложил да я изпрати до тях, а тя не беше казала „не“. После в таксито беше започнал да я натиска. Тогава тя беше показала нежеланието си, може би доста твърдо, и онзи беше решил, че има право на малка компенсация, понеже беше платил питиетата. Главата й тогава се въртеше до такава степен, че вече и тя самата не знаеше какво точно иска. Приятелчето Пол се беше самопоканил за една последна чашка. Уморена от борбата, тя му беше позволила да се качи с нея в асансьора, защото се страхуваше той да не събуди съседите. После… нищо повече не помнеше. Беше се събудила на другата сутрин легнала на канапето, с вдигната пола. През следващите три месеца изпитваше смъртен страх и живееше сред тестове за СПИН и за бременност, но не се беше решила да подаде жалба, защото дълбоко в себе си се чувстваше отчасти виновна за случилото се.

Бях събудил този отвратителен спомен и сега тя ме гледаше с очи, пълни със сълзи:

— Защо… защо ми натрисате подобни мръсотии във вашите романи?

Въпросът ме засегна право в сърцето. Отговорът ми беше честен:

— Несъмнено, защото носите в себе си някои от моите демони — моята най-черна, най-омразна страна. Тази, която предизвиква у мен отвращение и неразбиране. Тази, която понякога ме кара да изгубя всякакво уважение към себе си.

Тя ме гледаше глупаво, но все още нямаше желание да тръгне с мен.

— Ще ви отведа в хотела — настоях и й подадох ръка.

— Como chingas[3]! — подсвирна Хесус през зъби.

Не отговорих на предизвикателството и не изпусках Били от очи.

— Само като сме заедно, ще можем да се измъкнем от тая каша. Вие сте моят шанс, а аз съм вашият.

Тя искаше да ми отговори, когато Хесус ме нарече „joto“[4] — израз, който ми беше познат, защото беше любимата ругатня на Тереза Родригес, една възрастна хондураска, съседка на майка ми в „Макартър Парк“, която идваше при мен да чисти.

Юмрукът ми полетя от само себе си. Истински неспасяем десен, както в доброто старо време на моето юношество, и той отпрати Хесус на съседната маса, като разпиля халбите с бира и чашите. Беше хубав челен удар, право в лицето, но за жалост не последваха други.

За по-малко от секунда залата се наелектризира, посетителите, очаровани от нарасналото оживление, посрещнаха с викове началото на разправията. Двама типове, дошли отзад, ме повдигнаха от земята, докато трети побойник ме караше да съжалявам, че бях стъпил в този бар. Лице, черен дроб, стомах: ударите се сипеха върху мен с изумителна бързина и по някакъв неясен начин от този бой ми ставаше добре. Не от мазохизъм, а защото някак си сякаш това мъчение беше етап от моето възстановяване. С наведена глава, усещах вкуса на желязо от кръвта, която течеше от устата ми. Пред очите ми на равни интервали се редуваха калейдоскопични образи, смесица от спомени и от сцени: влюбеният поглед на Орор — на снимките в списанието — предназначен за друг, а не за мен, предателството на Майло, изгубеният поглед на Керъл, татуировката под кръста на Палома, латиноамериканската секс-бомба, която беше увеличила звука на музиката, виждах я как се поклаща в ритъма на пречистването, което ми налагаха. Колкото до силуета на Били, видях я как върви с бутилката със скорпиона в ръка, за да я стовари върху главата на единия от нападателите ми.

Изведнъж всичко наоколо изчезна. С облекчение разбрах, че празникът беше свършил. Почувствах, че ме вдигат, носят ме под мишниците сред тълпата, преди да се приземя навън, под дъжда, и да свърша с нос насред кална локва.

[1] Издаден от „Изток-Запад“, 2007 г. ↑

[2] „Луд съм, че те искам“. — Б.пр. ↑

[3] „Ебати скапаняка“. — Б.пр. ↑

[4] Педераст. ↑

19
Road Movie[1]

Щастието е сапунен мехур — мени си цвета като ириса и се пука, когато го докоснеш.

Балзак

— Майло, отвори ми!

Пристегната в униформата си, Керъл блъскаше по вратата със силата и властта, които й даваше законът.

Пасифик Палисейдс,

малка къща на два етажа,

обвита от сутрешната мъгла

— Предупреждавам те: говоря като полицай, не като приятел. В името на закона на Калифорния, изисквам да ме пуснеш да вляза.

— Пикая му аз на мутрата на закона на Калифорния — изръмжа Майло, открехвайки вратата.

— Много конструктивно, наистина! — укори го тя, като го последва вътре.

Той беше по анцуг и носеше стара тениска с надпис Space Invaders. Беше блед, около очите му имаше сини кръгове, а косата му приличаше на разплетена кошница. Татуирани на двете му ръце, кабалистичните знаци на Мара Салватруча блестяха със злокобен пламък.

— Обръщам ти внимание, че няма и 7 часа сутринта, че спях и че не съм сам.

На стъклената масичка в хола Керъл видя трупа на бутилка долнопробна водка и почти празно пликче с трева.

— Мислех, че си спрял това — каза тя тъжно.

— Ами не, както виждаш — животът ми е съвършено объркан, разорих най-добрия си приятел и дори не мога да му помогна да се оправи с неприятностите си и да, напих се, изпуших три-четири джойнта и…

— ъ… и имаш компания.

— Да, и това си е моя работа, разбрано?

— Коя е? Сабрина? Вики?

— Не, две курви за по 50 долара, които забърсах на „Крийк Авеню“. Това обяснение достатъчно ли ти е?

Хваната натясно, тя се усмихна смутено, понеже не можеше да разбере дали той казваше истината или беше решил да я предизвика.

Майло включи кафе машината и пъхна една капсула, прозявайки се.

— Добре, Керъл, сигурно имаш сериозна причина, за да ме събудиш посред нощ.

Младата полицайка за момент се смути, преди да събере мислите си:

— Вчера вечерта подадох сигнал за твоето бугати в управлението и помолих да ме уведомят, ако има нещо ново. И познай какво? Преди малко са намерили колата ти в една горичка близо до Сан Диего.

Най-накрая лицето на Майло светна.

— А Том?

— Никакви новини. Бугатито е било проверено за превишена скорост, но водачката е отказала да спре.

— Водачката?

— Според местната полиция, не е карал Том, а някаква млада жена. Все пак в доклада се споменава за присъствието на мъж.

Тя нададе ухо към банята. Към шума от водата на душа се беше прибавил и шум от сешоар — там наистина имаше двама души…

— Близо до Сан Диего, казваш?

Керъл погледна доклада:

— Да, в едно запустяло място около Ранчо Санта Фе.

Майло се почеса по главата, внасяйки още малко безпорядък в разрошената си коса.

— Мисля, че ще отида на място с колата, която взех под наем. Като се поогледам наоколо, може би ще намеря нещо, което да ми подскаже къде е Том.

— Идвам с теб!

— Няма нужда.

— Не ти искам мнението. Ще отида там, независимо дали искаш или не.

— А бачкането ти?

— Не помня откога не съм вземала отпуск! Няма да е зле да сме двамата, за да потърсим по-добре.

— Много ме е страх да не направи някоя простотия — призна Майло с разсеян поглед.

— А ти не вършиш ли простотии? — попита го тя остро.

Вратата на банята се отвори и две южноамериканки излязоха от там, бърборейки. Едната полугола, само с една кърпа, омотана около косата, другата увита в някакъв пеньоар.

При вида им Керъл изпита отвращение: двете момичета приличаха на нея! Бяха вулгарни и повехнали, но едната имаше нейния светъл поглед, а другата — високия ръст и трапчинките. Щеше да бъде като тях, ако не се беше изтръгнала от „Макартър Парк“.

Тя прикри смущението си, но той се досети.

— Аз се връщам в управлението да предупредя, че ще отсъствам — каза тя накрая, за да разчупи започващото да натежава мълчание. — Ти вземаш душ, изпращаш си приятелките и идваш у нас след час, става ли?

Полуостров Баха, Мексико,

8 часа

Колебливо отворих едното си око. В мокрия път се отразяваше ослепително слънце, което изпращаше утринните си лъчи в предното стъкло, покрито с капки дъжд.

Увит в пухкаво одеяло, със сковани мускули и окървавен нос, изплувах от съня, свит на задната седалка на фиата.

— Е, какво, поспахте ли добре? — попита ме Били.

Изправих се с гримаса, бях съвсем схванат:

— Къде сме?

— На един самотен път, между никъде и другаде.

— Цяла нощ ли карахте?

Тя потвърди, беше във весело настроение, а в това време аз гледах в огледалото лицето си, мръснишки обезобразено от ударите, получени предишната вечер.

— Отива ви — каза тя, без да се шегува. — Не ми харесваше особено видът ви на момче от хубавите квартали: това ви правеше досаден.

— Имате истинска дарба да правите комплименти.

Погледнах през стъклото: пейзажът беше станал още по-див. Пътят беше тесен и осеян с дупки, минаваше през пустинни планински пейзажи, от които от време на време изникваха разпилени растения: каменни кактуси, агаве с месести листа, бодливи храсти. Движението беше спокойно, но теснотата на шосето правеше опасна всяка среща с автобус или камион.

— Ще ви сменя, за да можете да поспите малко.

— Ще спрем на следващата бензиностанция.

Но бензиностанциите бяха редки и не всичките бяха отворени. Преди да намерим отворена, прекосихме няколко изолирани селища, които приличаха на призрачни села. На излизане от едното от тях се разминахме с оранжев корвет, спрял край пътя със запалени аварийни светлини. Опрян на капака, един млад автостопаджия — който би направил фурор в реклама за дезодорант — държеше в ръцете си малка табелка: out of gas[2].

— Да му помогнем? — предложи Били.

— Не, смърди на класическо изнудване от тип, който се преструва, че има повреда, за да пребърка туристите.

— Искате да кажете, че мексиканците са крадци?

— Не, искам да кажа, че с вашата мания да се побратимявате с всички хубави мъже в страната, пак ще се забъркаме в някоя каша.

— Бяхте доволен, когато ни взеха на стоп!

— Слушайте, ясно е като бял ден — това момче ще ни гепи парите и колата! Ако искате това, спрете, но не искайте благословията ми!

За щастие тя не пое този риск и си продължихме по пътя.

След като заредихме с гориво, спряхме да починем в една семейна бакалия. Зад дългата старовремска витринна бяха изложени различни пресни плодове, млечни продукти и сладкиши. Купихме нещо да се подкрепим и си направихме импровизиран пикник няколко километра по-нататък, под едно юково дърво.

Сърбах димящото кафе и очаровано наблюдавах Били. Седнала на едно одеяло, тя дъвчеше с пълна уста полворони с канела и чуроси със захарна глазура.

— Колко е вкусно! Нищо ли не ядете?

— Нещо не е както трябва — отговорих замислено. — В моите романи имате апетит на птичка, а откакто ви познавам, поглъщате всичко, което ви попадне под ръка.

Тя се замисли за миг, сякаш самата тя осъзнаваше нещо, после ми призна:

— Това е заради истинския живот.

— Истинският живот?

— Аз съм персонаж от роман, Том. Принадлежа на света на фикцията и не съм си у дома в истинския живот.

— Каква е връзката с чудовищния ви апетит?

— В истинския живот всичко има повече вкус и плът. И това не се отнася само за храната. Във въздуха има повече кислород, пейзажите преливат от цветове, които извикват желанието да се възхищаваш постоянно. Светът на фикцията е толкова блудкав…

— Светът на фикцията е блудкав? Винаги съм чувал тъкмо обратното! Повечето хора четат романи именно за да избягат от действителността.

Тя ми отговори по най-сериозния начин на света:

— Може би сте много добър, когато разказвате някаква история, когато описвате емоциите, болките, сърдечните обърквания, но не умеете да опишете това, което прави солта на живота: сладостите.

— Това не е много мило — казах аз, разбирайки, че тя има предвид пропуските ми като писател. — За кои сладости по-точно говорите?

Тя потърси примери около себе си:

— Вкусът на този плод например — каза, като отряза парче от мангото, което бяхме купили преди малко.

— А освен това?

Тя повдигна глава и затвори очи, сякаш за да поднесе миловидното си лице на бриза в ранната утрин.

— Ами това, което чувствате, когато вятърът гали лицето ви…

— Абе…

Направих недоверчива физиономия, но знаех, че донякъде беше права: не можех да уловя чудото на мига. То ми беше недостъпно. Не знаех как да го взема, не умеех да му се насладя и следователно не знаех как да го споделя с моите читатели.

— Или пък — продължи тя, като отвори очи и посочи с пръст в далечината — гледката на онзи розов облак, който се разпилява зад хълма.

Стана и продължи увлечено:

— В романите си ще напишете: „Били изяде едно манго за десерт“, но никога няма да опишете подробно вкуса на това манго.

Деликатно сложи в устата ми едно парче от сочния плод.

— Е, как е?

Силно засегнат, все пак се включих в играта и се опитах да опиша плода възможно най-точно:

— Съвсем узряло, хладно точно колкото трябва.

— Можете и по-добре.

— Месестата част е сладка, топи се, вкусна е и е силно ароматна…

Видях, че се усмихва. Продължих:

— … златиста, пълна със слънце.

— Не бива и да прекалявате, тук някой ще каже, че правите реклама на търговците на пресни плодове!

— Вие никога не сте доволна!

Тя сгъна одеялото и се върна при колата.

— Разбрахте принципа — подхвърли ми тя. — Е, опитайте се да си спомните, когато пишете следващата си книга. Направете така, че да живея в свят от цветове и плът, където плодовете имат вкус на плодове, а не на картон!

Магистрала Сан Диего

— Направо замръзваме, няма ли да затвориш прозореца?

Керъл и Майло пътуваха вече час. Бяха пуснали радиото на някаква информационна станция и се правеха, че са погълнати от местния политически дебат, за да избягнат да говорят за неща, които можеха да ги ядосат.

— Когато ме молиш за нещо по толкова деликатен начин, за мен е удоволствие да ти направя услуга — отбеляза тя, докато вдигаше стъклото.

— Какво, сега пък не ти харесва как се изразявам ли?

— Да, не ми харесва безпричинната ти грубост.

— Съжалявам, аз не съм писател. Не пиша романи!

Тя го погледна смаяно:

— Чакай! Какво точно искаш да кажеш?

Отначало Майло се навъси, после усили радиото, сякаш нямаше намерение да отговаря, но размисли и си изплака болката по доста странен начин:

— Между теб и Том вече случило ли се е нещо?

— Какво?!

— Всъщност ти винаги си била тайно влюбена в него, нали?

Керъл сякаш падна от луната:

— Така ли мислиш?

— Мисля, че през всичките тези години ти чакаш само едно — най-накрая да погледне на теб като на истинска жена, а не като на най-добрата приятелка в службата.

— Трябва наистина да спреш тревата и твърдия алкохол, Майло. Когато говориш подобни простотии, ми се ще…

— Какво?

Тя тръсна глава:

— Не знам… да… да ти изтръгна вътрешностите и да те опека на бавен огън, преди да те клонирам в десет хиляди екземпляра, за да мога по-добре да убия със собствените си ръце всеки един от твоите десет хиляди клонинга в най-страшни страдания…

— Добре — прекъсна я той. — Мисля, че схванах основната идея.

Мексико

Въпреки че колата ни се движеше като охлюв, километрите се трупаха. Вече бяхме минали Сан Игнасио и така както на нищо не приличаше, нашето бурканче за кисело мляко се държеше.

За пръв път от много време се чувствах добре. Харесваше ми този пейзаж; харесваше ми мирисът на макадамията и опияняващото й ухание на свобода; харесваха ми тези магазини без табелки и тези отломки от коли, изоставени ей така, които ни създаваха усещането, че пътуваме по митичния Път 66.

Черешката на тортата: бях намерил в една от редките бензиностанции две аудио касети, намалени на 0,99 долара. Първата предлагаше избрани бисери на рока — от Елвис до Стоунс. Втората беше пиратски запис на три концерта на Моцарт в изпълнение на Марта Аргерих. Добро начало, за да приобщя Били към радостите на „истинската музика“.

Обаче движението ни напред спря в началото на следобеда, когато карахме по един доста див участък без бариери и огради. Огромно стадо преживящи овце беше намерило за най-добре да застане насред пътя, за да обсъди всичко най-спокойно. Бяхме близо до множество ферми и ранча, но като че ли никой не го беше грижа да махне животните от шосето.

Нищо не помогна: нито продължителното свирене с клаксона, нито ръкомаханията на Били, която се мъчеше да разкара преживящите от това място. Принудена да приеме спокойно това зло, тя запали цигара, докато аз броях парите, които ни бяха останали. Една снимка на Орор изпадна от портфейла ми и Били я грабна, преди да реагирам.

— Дайте ми я!

— Чакайте, нека да я погледна! Вие ли сте я снимали?

Беше обикновена черно-бяла снимка, излъчваща известна невинност. По къси панталонки и мъжка риза Орор ми се усмихваше на плажа в Малибу с едно такова пламъче в очите, което бях взел за любовен плам.

— Честно, какво намирате в тая пианистка?

— Какво да й намирам?

— Добре де, хубава е. Е, ако човек обича типа „съвършена жена с тяло на манекенка, притежаваща неустоимо очарование“. Но освен това какво има в нея?

— Престанете, моля ви, вие сте влюбена в един мръсен тъпанар, така че не ме учете.

— Културната страна ли ви развеселява?

— Да, Орор е образована и възпитана. И толкова по-зле, ако това ви дразни. Израснах в скапан квартал. Постоянна шумотевица: викове, ругатни, заплахи, изстрели. Нямаше нито една книга, освен програмата на телевизията и никога не бях чувал Шопен или Бетовен. И да, харесваше ми да бъда с една парижанка, която ми говореше за Шопенхауер и за Моцарт, а не за задници, дрога, рап, татуировки и фалшиви нокти!

Били поклати глава.

— Красива тирада, но Орор Ви е харесвала и защото е била хубава. Не е сигурно, че ако беше с 50 кила по-дебела, щеше да ви развълнува толкова, дори с Моцарт и Шопен…

— Добре, стига толкова вече. Карайте!

— И как точно да тръгна? Ако мислите, че нашата кошница ще устои на удара с някоя овца…

Тя дръпна от своята „Дънхил“, преди да продължи да ме дразни:

— Вашите разговорчета за Шопенхауер преди чукане ли бяха или след?

Погледнах я слисано:

— Ако аз ви правех подобни забележки, вече щях да съм изял една яка плесница…

— Стига де. Това беше, за да ви разсмея. Харесва ми как се смущавате и се изчервявате.

И като си помисля, че аз бях създал това момиче…

Малибу

Както всяка седмица, Тереза Родригес дойде в дома на Том, за да почисти. Напоследък писателят не искаше да бъде обезпокояван и затова беше залепил една бележка на вратата, за да я освободи от работата й, но никога не беше забравял да добави и плик, съдържащ пълното заплащане на услугите й. Днес на вратата нямаше бележка.

Толкова по-добре.

Възрастната жена мразеше да й плащат, за да не прави нищо, но най-вече се тревожеше за този, когото познаваше от „Макартър Парк“ още когато беше дете.

На времето тристайният апартамент на Тереза беше на същата площадка като апартамента на майката на Том и в съседство с апартамента на семейството на Керъл Алварес. Тъй като Тереза живееше сама след смъртта на съпруга си, момченцето и неговата приятелка бяха свикнали да ходят при нея да си пишат домашните. Атмосферата беше спокойна в сравнение с положението в техните домове: от едната страна, вятърничава и невротична майка, която колекционираше любовниците си и разтуряше семейства, от другата — тираничен втори баща, който постоянно ругаеше голямото си семейство. Тереза отключи вратата със своя ключ и се вцепени от безпорядъка, който цареше в къщата. После събра цялата си смелост и започна да въвежда ред. Пусна прахосмукачка и изми пода, включи съдомиялната, изглади една камара дрехи и почисти последиците от цунамито, което беше опустошило терасата.

Напусна къщата три часа по-късно, след като разпредели боклуците и сложи пластмасовите торби в съответните кофи.

* * *

Беше почти 17 ч., когато службата за извозване на отпадъците мина, за да изпразни контейнерите на живущите в „Малибу Колъни“.

Докато товареше една от обемистите кофи с боклук, Джон Брейди, един от служителите, който беше дежурен тази вечер, намери почти нов екземпляр от втория том на „Трилогията на ангелите“. Сложи го настрана и изчака края на обиколката, за да може по-добре да го разгледа.

Леле! Отгоре на всичкото хубаво издание! Голям формат, великолепна готическа корица и серия красиви акварели.

Жена му беше прочела първия том и чакаше с нетърпение излизането на втория в джобен формат. Ето че сега щеше да й достави удоволствие.

Когато се прибра у дома, Джанет наистина се нахвърли на книгата. Започна да я чете в кухнята, като трескаво прелистваше страниците така, че за малко да забрави яденето във фурната. По-късно, в леглото, тя продължи да чете глава след глава с такова увлечение, че Джон разбра, че тази вечер няма да го огрее и ще трябва просто да спи. Заспа в лошо настроение, бесен, че сам си беше навлякъл нещастието, като донесе под покрива си проклетата книга, която го лишаваше едновременно от вечерята му и от съпружеските му права. Бавно заспа, намирайки утеха в обятията на Морфей, който за компенсация му изпрати един приятен сън, в който „Доджърс“, неговият любим отбор, печелеше шампионата по бейзбол с победа срещу „Янкис“. Внезапно обаче някакъв крясък го събуди.

— Джон!

Той отвори очи, обзет от паника. До него жена му викаше силно:

— Нямаш право да ми причиняваш това!

— Какво да ти причинявам?

— Книгата спира насред 266-та страница! — упрекна го тя. — Останалото са само бели страници!

— Ама аз нямам никаква вина за това!

— Сигурна съм, че си го направил нарочно.

— Ама не, виж! Защо говориш така?

— Искам да прочета продължението!

Брейди си сложи очилата и погледна будилника:

— Ама, бебчо, два часът посред нощ е! Откъде да ти намеря продължението?

— „24 Маркет“ е отворен през цялата нощ… Моля те, Джон, иди и ми купи нов екземпляр. Вторият том е още по-хубав от първия.

Джон Брейди въздъхна. Беше се оженил за Джанет преди тридесет години, за добро или за лошо. Тази вече беше за лошо, но той го приемаше. В края на краищата и с него не беше лесно да се живее.

Все още спейки, надигна старото си тяло, нахлузи едни дънки и широк пуловер, преди да слезе да изкара колата от гаража. Пристигайки в „24 Маркет“, той хвърли дефектния екземпляр в уличната кофа.

Тъпа книга!

Мексико

Почти бяхме стигнали. Ако можеше да се вярва на пътните табели, оставаха по-малко от сто и петдесет километра до Кабо Сан Лукас — нашата дестинация.

— Това е последно зареждане с бензин — установи Били, паркирайки на бензиностанцията.

Още не беше изгасила мотора, когато някой си Пабло — така пишеше на тениската му — притича, за да напълни резервоара и да измие предното стъкло.

Стъмваше се. Били присви очи, като се опитваше да прочете през стъклото една дървета табелка във формата на кактус, на която бяха изброени специалитетите на местната закусвалня.

— Умирам от глад. Искате ли да хапнем нещо? Сигурна съм, че там вътре има разни мазни, но хубави неща.

— Накрая ще получите стомашно разстройство от толкова много ядене.

— Няма страшно, Вие ще се грижите за мен. Сигурна съм, че можете да бъдете много секси в ролята на добрия доктор.

— Вие сте абсолютно луда!

— По чия вина, според вас? Освен това, сериозно, Том, отпуснете му края понякога. Не бъдете толкова тревожен. Оставете живота да ви поднесе нещо добро, вместо непрекъснато да се съмнявате.

Хм… Ето че сега се взима за Паулу Коелю…

Тя излезе от колата, гледах я как се изкачва по дървената стълба, която водеше към ресторанта. С прилепналите си дънки, пристегнатото кожено яке и сребърната чантичка, тя приличаше на cowgirl и добре си пасваше с декора. Платих бензина и настигнах Били на стълбите:

— Дайте ми ключовете да заключа.

— Стига, Том! Релакс. Престанете да виждате опасност навсякъде! Забравете колата за малко. Ще ме почерпите тортили и пълнени чушки, а после ще се опитате да ми ги опишете колкото можете по-добре!

Проявих слабост и я последвах в тази кръчма, където се надявах да прекараме приятно. Но зле си бях направил сметката и не бях взел предвид малшанса, който си доставяше удоволствието да се нахвърля върху нас още от началото на това невероятно пътуване.

— Ко… колата — започна Били, докато сядахме на терасата, за да опитаме царевичните палачинки.

— Какво?

— Не е там — отчаяно сочеше мястото на паркинга.

Излязох от кръчмата бесен, без да съм изял и един залък.

— Престанете да виждате опасност навсякъде, така ли? Отпуснете му края, така ли? Това ли точно ме съветвахте? Сигурен бях, че ще ни измамят! Дори им дадохме пълен резервоар!

Тя ме погледна отчаяно, но това продължи само миг, после каза с обичайния си сарказъм:

— Ако бяхте сигурен, че ще я откраднат, защо не се върнахте да я заключите? Всеки с грешките си в края на краищата!

Отново се въздържах да не я удуша. Сега вече нямахме нито кола, нито багаж. Беше се стъмнило и започваше да става студено.

Ранчо Санта Фе,

кабинет на шерифа

— Сержант Алварес… тя с вас ли е?

— Какво значи това? — попита Майло, подавайки на офицера шофьорската си книжка и застраховката на бугатито.

Леко притеснен, помощник-шерифът уточни въпроса си, посочвайки зад стъклото силуета на Керъл, заета да попълва някакви документи със секретарката.

— Вашата приятелка, там, Керъл, тя е ваша „приятелка“ или просто приятелка?

— Защо, имате намерение да я поканите на вечеря ли?

— Ако е свободна, наистина бих искал. Тя е страхотно…

Той се опита да намери думите, като внимаваше да не каже нещо неуместно, но си даде сметка за непохватността си и предпочете да не довърши изречението си.

— Изпълнете си задълженията, приятелю — посъветва го Майло. — Опитайте си късмета — за юмрука в мутрата ви ще реша тогава.

Помощник-шерифът остана като попарен, провери документите на колата, преди да подаде на Майло ключовете на бугатито.

— Можете да я вземете: всичко е наред, но занапред избягвайте да я давате на кой да е.

— Не беше кой да е, беше най-добрият ми приятел.

— Ще е добре да избирате по-внимателно приятелите си, може би.

Майло щеше да му отвърне нещо неприятно, но Керъл влезе при тях в кабинета.

— Когато ги спряхте, шерифе, сигурен ли сте, че караше жена? Никакво съмнение?

— Имайте ми доверие, сержант — мога да разпозная жена.

— А мъжът на другата седалка този ли беше? — попита тя, като му показа един роман, на който имаше снимката на Том.

— Право да си кажа, не му обърнах много внимание на вашия приятел. Говорих предимно с блондинката. Истинска досадница.

Майло реши, че си губи времето и си поиска документите.

Шерифът му ги върна, като си позволи да зададе въпроса, който му пареше на езика:

— Татуировката на ръката ви е на Мара Салватруча, нали? Четох разни работи за тях в интернет. Мислех, че никой не може да напусне тази групировка.

— Не бива да се вярва на всичко в интернет — посъветва го Майло, излизайки от стаята.

На паркинга старателно прегледа бугатито. Колата беше в добро състояние. Имаше бензин, а чантите, които бяха останали в багажника, свидетелстваха за това, че пътниците са бързали. Той отвори чантите и намери в тях женски дрехи и козметични продукти. В жабката напипа пътна карта и модно списание.

— Е? — попита Керъл, като се приближи до него. — Намери ли нещо?

— Може би… — отговори той и й показа маршрута, начертан на картата. Всъщност оня чужденец те покани на вечеря, нали?

— Поиска ми номера и ми предложи да излезем някоя вечер. Това притеснява ли те?

— Не, разбира се. В края на краищата не е направил нищо осъдително, нали?

Тя тъкмо щеше да му отговори да си гледа работата, когато…

— Видя ли това? — извика тя и му показа снимките на Орор и Рафаел Барос на техния райски плаж.

Майло постави пръст върху кръстчето, нарисувано с маркер върху картата, и предложи:

— Какво ще кажеш за уикендче в някой хубав хотел на мексиканския бряг?

Мексико,

сервиз-бензиностанция в Ел Закатал

Били поглаждаше копринения набор на една къса дантелена нощничка:

— Ако й подариш това, приятелката ти ще ти направи неща, които никога не ти е правила. Работи, за които дори не знаеш, че съществуват, толкова са мръснички…

Пабло беше облещил очи. От десет минути Били се опитваше да размени съдържанието на своята чанта за скутера на младия бензинджия.

— А това е най-доброто — заяви тя, като извади от чантата кристално флаконче, чиято кристална запушалка проблясваше като диамант.

Тя отвори шишенцето и направи загадъчна физиономия като фокусничка, която ще изпълнява номер.

— Помириши — каза тя и доближи еликсира до нос на младия мъж. — Усещаш ли това бликащо и очароващо ухание. Тези закачливи и кокетни нотки? Остави се да те погълнат есенциите на виолетки, нар, розов пипер и жасмин…

— Спрете да покварявате това момче! — помолих я аз. — Ще ни навлечете още неприятности.

Но Пабло искаше единствено да бъде хипнотизиран и за негово най-голямо удоволствие младата жена продължи тирадата си:

— Остави се да те опиянят тези нотки на мускус, фрезия и иланг-иланг…

Изпълнен със съмнения, се доближих до скутера. Беше старо колело, имитация на италианска „Веспа“ от местен конструктор, който ги е продавал в Мексико през 70-те години. Беше пребоядисван вече няколко пъти и беше покрит с многобройни лепенки, слели се с каросерията. На една от тях дори пишеше: Световно първенство по футбол, Мексико 1986…

Зад мен Били продължаваше с номерата си:

— Повярвай ми, Пабло, когато една жена носи този парфюм, тя прониква в омагьосана градина, изпълнена с чувствени ухания, които я превръщат в дива, ненаситна тигрица, жадна за с…

— Престанете с този цирк — настоях аз. — Така или иначе, никога няма да можем да се качим и двамата на този скутер.

— Че аз да не съм цял тон? — възрази тя, изоставяйки Пабло пред концентрата от женска магия, който се носеше откъм чантата на Орор.

— Освен това е много опасно. Тъмно е, пътищата са много лоши, навсякъде дупки и неравности…

— Trato hecho[3]? — попита Пабло, като дойде при нас.

Били го поздрави:

— Това е добра сделка. Повярвай ми — приятелката ти ще те боготвори! — обеща му тя и взе неговите ключове.

Поклатих глава:

— Това е абсурдно! Това нещо ще ни остави след двадесет километра. Ремъкът сигурно е износен до кордата и…

— Том.

— Какво?

— Този вид скутери нямат ремък. Престанете да се правите на мъж — нищо не разбирате от механика.

— Може би това нещо дори не е подкарвано от двадесет години — казах аз и завъртях ключа.

Моторът прокашля два-три пъти, преди да започне работливо да мърка. Били се качи зад мен, сложи ръцете си около кръста ми и облегна глава на рамото ми.

Скутерът полетя с трещене в нощта.

[1] Филм пътешествие. — Б.пр. ↑

[2] Нямам гориво. ↑

[3] Договорихме ли се? ↑

20
Градът на ангелите

Не е важно колко пъти си ударил, важно е колко удара си получил и на колко си устоял, за да вървиш напред.

Ранди Пауш

Кабо Сан Лукас,

хотел „Ла Пуерта дел Параисо“,

апартамент №12

През завесите проникваше утринна светлина. Били отвори очи, сподави прозявката и се изтегна мързеливо. Дигиталният екран на будилника показваше малко след 9 ч. Тя се обърна на матрака си. На няколко метра от нея, на отделно легло, Том се беше свил на една страна и беше потънал в дълбок сън. Изтощени и отпаднали, бяха стигнали до хотела през нощта. Старият скутер на Пабло беше предал богу дух на десетина километра от тяхната цел и трябваше да завършат пътуването си пеш, като си разменяха остроти през всичките последвали часове ходене.

По къси панталонки и потник с презрамки Били скочи на паркета и се отправи с леки стъпки към канапето. Освен двете широки легла, апартаментът имаше централна камина и просторен хол, чието обзавеждане беше смесица от традиционна мексиканска мебелировка и технологични играчки: плоски екрани, различни системи за аудио и видео, безжичен интернет… Младата жена потръпна от студ и грабна сакото на Том, в което се уви като в наметало, преди да излезе през френския прозорец.

Още щом пристъпи навън, дъхът й спря. Вчера през нощта си бяха легнали в тъмното, все още изнервени и прекалено изтощени, за да се насладят на гледката. Но тази сутрин…

Били тръгна по окъпаната в слънце тераса. Оттук тя се извисяваше над полуостров Баха — вълшебно място, където Тихият океан се сливаше с Кортесово море. Дали вече беше съзерцавала толкова опияняващ пейзаж? Не си спомняше. Облегна се на парапета с усмивка на уста и с блеснали очи. На фона на планините стотина малки къщички се редуваха хармонично по протежение на плаж с бял пясък, къпан от море в сапфирен цвят. Името на хотела — „Ла Пуерта дел Параисо“ — обещаваше врата към рая. Наистина не беше далече…

Тя приближи едното си око до телескопа, поставен върху триножник, предназначен за любителите астрономи, но вместо да наблюдава небето или планините, насочи обектива към басейна на хотела. Огромни преливащи басейни на три различни етажа се спускаха към плажа и сякаш се сливаха с океана.

Разположени сред водата, малки частни островчета посрещаха избраниците, които започваха своя ден със загар под палапи със сламени покриви.

С око, залепено за далекогледа, Били изпадна във възторг:

Оня там с каубойската шапка, о, боже, сякаш е Боно! А високата блондинка с децата страшно прилича на Клаудия Шифър! А тъмнокосата унищожителка, татуирана от главата до петите с кок като кисела зелка, бога ми, ами това е…

Тя се забавлява така няколко минути, докато лек ветрец не я накара да се свие на един ратанов фотьойл. Докато си разтриваше раменете, за да се стопли, тя почувства нещо във вътрешния джоб на сакото. Беше портфейлът на Том. Стар модел, много дебел, от грапава кожа и с протрити ъгли. Обзета от любопитство, тя го отвори без много скрупули. Беше пълен с едрите банкноти, получени след залагането на картината. Но не парите я интересуваха. Намери снимката на Орор, която беше видяла предния ден и я обърна — на гърба й откри женски почерк:

Любовта: това е ти да бъдеш за мен ножът, с който дълбая в себе си.

О.

Мда, цитат, който пианистката сигурно беше преписала от някъде. Нещо егоцентрично, измъчено и доста болезнено, за да го играе романтично-готическа.

Били върна снимката на мястото й и разгледа останалото съдържание. То не беше кой знае какво: кредитни карти, паспорт, две хапчета „Адвил“. Това беше всичко. Но откъде идваше тогава тази издутина в основата на джоба за банкноти? Тя внимателно разгледа портфейла и откри нещо като подплата, зашита с дебел конец.

Изненадана, тя свали щипката си за коса и с нейна помощ се опита да разшие част от шева. После тръсна джобчето и нещо малко и блестящо падна в дланта й.

Беше гилза от огнестрелно оръжие.

Сърцето й заби трескаво в гърдите. Разбирайки, че току-що е открила тайна, тя побърза да върне гилзата на дъното на подплатата, но усети, че там има и друго нещо. Беше стара снимка от полароид, пожълтяла и малко неясна. На нея се виждаше двойка прегърнати младежи пред ограда на дълъг панелен блок. Позна Том без затруднение, като прецени, че по онова време едва ли е имал и двадесет години. Младата жена беше още по-млада, сигурно на седемнадесет или осемнадесет години. Беше хубаво момиче, южноамерикански тип. Високо и слабо, то имаше великолепни светли очи, които пронизваха снимката, независимо от лошото качество. От позата им ставаше ясно, че тя беше направила снимката, държейки апарата с изпъната ръка.

— Хей, не се притеснявайте!

Били изтърва снимката и подскочи. Обърна се и…

Хотел „Ла Пуерта дел Параисо“,

апартамент №24

— Хей, не се притеснявай! — извика един глас.

С око на телескопа Майло разглеждаше привлекателната физика на две полуголи нимфи, които бяха легнали на слънце край басейна, когато Керъл се появи на терасата. Той подскочи и се обърна да види приятелката си, която го гледаше строго:

— Обръщам ти внимание, че това е направено за наблюдаване на Касиопея или Орион, а не да си плакнеш очите!

— Може би и те се наричат Касиопея и Орион — отбеляза той, като посочи с брадичка към двете красавици.

— Ако си мислиш, че си забавен…

— Слушай, Керъл, не си ми жена, а още по-малко майка! И освен това как влезе в стаята ми?

— Аз съм ченге, приятелче! Ако си мислиш, че някаква проста врата на хотелска стая ще ми се опъне… — каза тя, хвърляйки платнена чанта върху един от ратановите фотьойли.

— Аз това го наричам насилие над личния живот.

— Ами добре, обади се на полицията.

— Ти да не си мислиш, че си забавна?

Засегнат, той вдигна рамене и смени темата:

— Всъщност проверих на рецепцията. Том наистина е отседнал в хотела със своята „приятелка“.

— Знам, и аз направих проучване: апартамент №12, две отделни легла.

— Това успокоява ли те?

Тя въздъхна:

— Като започнеш така, ставаш по-тъп от дървен налъм…

— А Орор? И това ли проучи?

— Абсолютно! — каза тя и се приближи до далекогледа, за да насочи обектива по посока на брега:

Няколко секунди гледа внимателно широкото пространство от бял пясък, галено от прозрачните вълни.

— И ако сведенията ми са точни, в този момент Орор би трябвало да се намира… точно тук.

Тя закрепи положението на далекогледа, за да позволи на Майло да погледне.

Близо до брега красивата Орор в секси костюм караше водни ски в компанията на Рафаел Барос.

— Тоя тип не е зле, нали — попита Керъл, като си върна наблюдателния пост.

— Така ли мислиш?

— Да не е трудно! Видя ли раменете и тялото му? Тоя пич има физиономия на киноартист и тяло на гръцки бог!

— Добре, стига толкова! — измърмори Майло и побутна Керъл, за да си върне контрола над телескопа — Мислех, че беше направен, за да наблюдаваш Орион и Касиопея…

Тя се усмихна леко, докато той си търсеше нова жертва за шпиониране.

— Горещата брюнетка с фалшивите цици е…

— Да, тя е! — прекъсна го Керъл. — Когато престанеш да се забавляваш, ще можеш ли да ми кажеш как ще си платим сметката в хотела?

— Никаква идея нямам — призна Майло тъжно.

Той махна спортния сак, сложен на стола, за да седне срещу Керъл.

— Това нещо тежи цял тон. Какво има вътре?

— Нещо, което донесох за Том.

Той смръщи вежди и я подкани да обясни.

— Вчера сутринта се върнах в дома му, преди да дойда при теб. Исках да претърся къщата, за да намеря други следи. Качих се в стаята му и представи си: картината на Шагал беше изчезнала!

— Гадост!

— Ти знаеше ли, че зад платното има скрит сейф?

— Не.

За момент Майло си върна надеждата. Може би Том имаше скрити спестявания, които биха им позволили да платят една част от дълговете си.

— Бях заинтригувана и не можах да се въздържа да не опитам няколко комбинации…

— И успя да отвориш сейфа — отгатна той.

— Да, като въведох кода 07071994.

— И това ти хрумна просто така? — иронизира я той. — Божествено вдъхновение?

Тя не обърна внимание на сарказма му.

— Това е просто датата на двадесетия му рожден ден: 7 юли 1994 г.

При това припомняне лицето на Майло помръкна и той избоботи тихо:

— По онова време не бях с вас, нали?

— Не… беше в затвора.

Един ангел мина и пусна няколко меланхолични стрели в сърцето на Майло. Призраците и демоните все още бяха тук, готови да излязат на повърхността в момента, в който свалеше гарда. В ума му се наслагваха един върху друг контрастни образи: образът на този луксозен хотел върху отвратителния образ на затвора. Раят на богатите и адът на бедните…

Преди петнадесет години беше прекарал девет месеца в изправителен дом в Чино. Продължително преминаване през сенките. Едно мъчително пречистване, което сложи край на ужасните му години. Оттогава насетне, въпреки всички положени усилия за възстановяване, за него животът беше хлъзгав и нестабилен терен, готов да пропадне при всяка негова стъпка, а миналото му беше като отвинтена граната, способна да избухне върху главата му във всеки един момент.

Той примига с очи няколко пъти, за да не позволи на опустошителните спомени да го завладеят.

— Добре, какво имаше в този сейф? — попита той тихо.

— Подаръкът, който му направих за двадесетия му рожден ден.

— Мога ли да видя?

Тя кимна.

Майло вдигна чантата и я сложи на масата, преди да отвори ципа.

* * *

— Защо ровите в нещата ми? — извиках аз и изтръгнах портфейла си от ръцете на Били.

— Не се ядосвайте.

Трудно излизах от състояние, близко до кома. В устата ми горчеше, имах наранявания по цялото тяло, глезенът ужасно ме болеше и имах неприятното усещане, все едно съм прекарал нощта в пералня.

— Мразя любопитните хора! Вие наистина притежавате всички недостатъци на света!

— И чия е вината в крайна сметка?

— Личният живот е нещо важно! Зная, че никога не сте отваряли книга, но когато го направите, хвърлете едно око на Солженицин. Той е написал нещо много вярно: „Нашата свобода се гради на това, което другите не знаят за живота ни.“

— Ами именно, исках да възстановя равновесието — защити се тя.

— Какво равновесие?

— Вие знаете всичко за моя живот… Нормално е и аз да полюбопитствам малко за вашия, нали?

— Не, не е нормално! Впрочем нищо не е нормално. Вие изобщо не биваше да напускате вашия измислен свят, а аз не трябваше да идвам с вас на това пътуване.

— Мда, тази сутрин сте мил като същински уред за изтезания.

Сънувам… Тя ми отправя упреци!

— Слушайте, може би сте способна да обърнете положението във ваша полза, обаче с мен тая няма да стане.

— Кое е това момиче? — попита тя, като сочеше полароидната снимка.

— Сестрата на папата, такъв отговор задоволява ли ви?

— Не, наистина е слабоват като отговор. Дори в книгите си не бихте посмели.

Каква безочливост!

— Това е Керъл, приятелка от детинство.

— А защо пазите снимката й в портфейла си като реликва?

Отправих й мрачен, презрителен поглед.

— О, по дяволите! — избухна тя и си тръгна от терасата. — Впрочем изобщо не ми пука за вашата Керъл!

Погледнах пожълтялата снимка в бяла рамка, която държех в ръката си. Преди години я бях зашил в портфейла си, но никога повече не я бях поглеждал.

Спомените бавно изплуваха на повърхността. Умът ми се замъгли и ме върна шестнадесет години назад, с Керъл, която ме е хванала под ръка и ми казва:

— Стоп! Не мърдай повече, Том! Зееееееееле!

Клик, бзззззззззз. Отново ми се стори, че чувам характерния шум на моментната снимка, която излиза от отвора на апарата.

Видях се отново как се протягам и вземам снимката в полет, а тя протестира:

— Хей! Внимавай! Пръстите ти ще се полепят отгоре, остави я да изсъхне!

Видях я как тича след мен, докато аз разклащах полароида, за да ускоря съхненето.

— Дай да видя! Дай да видя!

А после тези почти вълшебни три минути чакане, през които тя се беше опряла на рамото ми, докато чакахме постепенната поява на снимката върху картона и лудият й смях, когато видя крайния резултат!

* * *

Били постави поднос със закуска върху масата от тиково дърво.

— Добре — допусна тя. — Не биваше да ровя в нещата ви. Съгласна съм с вашия Солже-нещо-си: всеки има право да има тайни.

Бях се успокоил, тя също. Наля ми чаша кафе; аз й намазах филия.

— Какво се е случило в онзи ден? — попита тя след известно време.

Но в гласа й вече нямаше желание да се натрапва или нечисто любопитство. Може би тя просто чувстваше, че въпреки това, което показвах, имах нужда да споделя с нея този епизод от живота ми.

— Беше на рождения ми ден — започнах. — В деня, когато станах на двадесет години…

Лос Анджелес,

квартал „Макартър Парк“,

7 юли 1994 г.

Това лято горещината е непоносима. Тя смазва всичко, а градът ври като тенджера. На баскетболното игрище слънцето е напекло асфалта, но това не пречи на дузина мъже, голи до кръста, да се правят на Меджик Джонсън.

— Хей, Mr Freak[1]. Ще дойдеш ли да ни покажеш какво умееш?

Изобщо не отговарям. Всъщност изобщо не чувам. Засилил съм докрай звука на моя уокмен, така че ударите на барабаните и бумтенето на басите да са по-силни от ругатните. Вървя покрай оградата до началото на паркингите, където едно самотно дърво предлага малко сянка. Това не е като библиотека с климатик, но е по-добре от нищо, за да почетеш. Сядам на изсъхналата трева с гръб, опрян на дънера.

Защитен от музиката, аз съм в моя свят. Гледам си часовника: 13 часа е. Имам още половин час, преди да взема автобуса, за да отида във Венис Бийч, където продавам сладолед на плажа. Точно колкото да прочета няколко страници от еклектичния подбор на книги, препоръчан ми от г-ца Милър, младата и борбена преподавателка по литература във факултета, на която съм симпатичен. В чантата ми съжителстват в безпорядък „Крал Лир“ на Шекспир, „Чумата“ на Албер Камю, „Под вулкана“ на Малкълм Лоури и хиляда и осемстотинте страници на четирите тома на „Ел Ей квартет“ на Джеймс Елрой.

От уокмена ми звучат мрачните рими на РЕМ и много рап. Това са великите години на Д-р Дре, на „Гангста Фънк“, на Снууп Доги Дог и яростта на Тупак. Едновременно обичам и мразя тази музика. Вярно е, че в повечето случаи думите не достигат някакви висоти: апология на канабиса, обиди към полицията, див секс, възхвала на пушките и колите. Но пък говори за нашето ежедневие и за всичко, което ни заобикаля: за улицата, за гетото, за безнадеждността, за бандитските войни, за бруталността на ченгетата и за момичетата, които се оказват бременни на петнадесет години и раждат в училищните кенефи… И най-вече в песните, както и в кварталите, дрогата е навсякъде и обяснява всичко: властта, мангизите, насилието и смъртта. Освен това рапърите ни карат да си мислим, че живеят като нас: мотаят се безцелно пред блоковете, разменят си изстрели с ченгетата, свършват в пандиза или в болницата, освен ако просто не ги убият на улицата.

Отдалеч виждам Керъл, която идва към мен. Носи светла рокля, която — поради играта на светлосенките — й придава лекота. Но това не е съвсем нейният тип. Повечето пъти, както много от момичетата от квартала, тя прикрива своята женственост под широки горни дрехи, суичъри с качулка, тениски XXL или анцузи, които я правят три пъти по-дебела. Натоварена с голям спортен сак, тя минава покрай тарикатите, без да обръща внимание на подигравките им или на неуместните им забележки, и идва при мен.

— Здрасти, Том.

— Здрасти — отговарям аз, като си махам слушалките.

— Какво слушаш?

Познаваме се от десет години. Ако не се брои Майло, това е единствената ми приятелка. Единственият човек (оставяме настрана г-ца Милър), с когото водя истински разговори. Връзката, която ни свързва, е неповторима. По-силна е, отколкото Керъл да беше моя сестра. По-силна и отколкото да ми беше гадже. Това е „нещо друго“, което ми е трудно да назова.

Познаваме се отдавна, но преди четири години нещо се промени. Един ден открих, че адът и ужасът живеят в съседния дом, на по-малко от десет метра от моята стая. Че момичето, с което се срещах сутрин на стълбите, беше мъртво отвътре. Че някои вечери, докарано до състоянието на предмет, то изпитва ужасяващи мъчения. Че някой беше изсмукал кръвта му, живота му, жизнените му сили.

Не знаех какво да направя, за да й помогна. Бях сам, на шестнадесет години, нямах пари, нямах банда, нямах оръжие, нямах мускули. Само мозък и желание, но това не е достатъчно, за да се противопоставиш на подлостта.

И тогава направих каквото можах — зачетох това, което тя беше поискала от мен. Не вдигнах никого под тревога, а й измислих една история. Една история без край, която проследяваше живота на Дилайла — девойка, която приличаше на нея като две капки вода, и на Рафаел — ангел пазител, който бдеше над нея още от детството й.

В продължение на две години виждах Керъл всеки ден и всеки нов ден беше обещание за ново развитие в моята история. Тя казваше, че този сюжет й служи като щит, с който посреща изпитанията в своя живот. Че моите персонажи и техните приключения я пренасят в един въображаем свят, в който понася по-леко действителността.

Непрестанно обвинявайки се, че не мога да помогна на Керъл по друг начин, отделях все повече и повече време да измислям приключенията на Дилайла. Посвещавах им по-голямата част от свободното си време, създавайки вселена като от филм в един загадъчен и романтичен Лос Анджелес. Правех проучвания, търсех трудове върху митовете, поглъщах стари трактати върху магията. По цяла нощ се занимавах с това и ден след ден многобройните персонажи оживяваха, изправяха се лице в лице с тяхната част от сянката и страданието.

С течение на времето моята история придоби размах, преминавайки от свръхестествената приказка към посветителния разказ, за да се превърне в истинска одисея. Вложих цялото си сърце в тази фикция, дадох най-доброто от себе си, без да подозирам, че петнадесет години по-късно тя щеше да ме направи известен и ще ме четат милиони хора.

Ето защо днес почти не давам интервюта, ето защо избягвам колкото е възможно журналистите. Защото произходът на „Трилогията на Ангелите“ е тайна, която никога с никого няма да споделя, освен с един-единствен човек в този свят.

— Е, какво слушаш?

Сега Керъл е на седемнадесет години. Усмихва се, красива е, отново е изпълнена с живот, със сила и с намерения. И мисли, че го дължи на мен.

— Кавър на Принс от Шиниъд О’Конър, не я познаваш.

— Шегуваш се! Всички знаят Nothing compares 2 U!

Стои права пред мен. Въздушният й силует се откроява на юлското небе:

— Искаш ли да отидем да гледаме „Форест Гъмп“ в кино „Дом“. Дават го от вчера. Май не е зле…

— Ами… — отвръщам без ентусиазъм.

— Можем да вземем под наем „Денят на мармота“ от видео клуба или да гледаме „Досиетата Х“, а?

— Не мога, Керъл, този следобед бачкам.

— Тогава… — започва тя.

Със загадъчно изражение рови в спортния си сак и вади оттам кутийка кока-кола, която разтърсва, все едно е шампанско.

— … трябва веднага да отпразнуваме рождения ти ден.

Докато успея да изрека каквото и да било възражение, тя дърпа езичето и ме напръсква обилно по гърдите и лицето.

— Стига! Полудя ли или какво?

— Няма нищо, тази е лайт и не оставя петна.

— Айде бе!

Избърсвам се и се правя на ядосан. Приятно е да гледам усмивката и доброто й настроение.

— Понеже човек не става всеки ден на двадесет години, много исках да ти подаря нещо специално — обявява тя тържествено.

Отново се навежда над сака си и ми подава огромен пакет. Още от пръв поглед виждам, че опаковката за подарък е много грижливо направена и то в истински магазин. Вземам го в ръце и установявам, че наистина тежи, а това ме кара да започна да се притеснявам. Също като мен, и Керъл няма пукната стотинка. Тя редува дребни бачкания, но малките й спестявания отиват изцяло да си плаща следването.

— Хайде, отвори го, де, идиот такъв. Не стой като препариран!

В картонената кутия има един недостъпен за мен предмет. Нещо като Граала за бедняк като мен. Нещо по-хубаво от писалката на Чарлз Дикенс или пишещата машина „Ройъл“ на Хемингуей — има един „Пауър Буук 540с“, върхът на лаптопите. През последните два месеца всеки път, когато мина покрай витрината на компютърния клуб, спирам, за да му се възхищавам. Знам му параметрите наизуст: процесор 33 мегахерца, твърд диск 500 мегабайта, цветен LCD екран с активна матрица, вграден модем, батерии, позволяващи три часа автономна работа, първата машина с вграден тракпад. Несравним инструмент за работа, тежащ малко повече от три кила на цената от… 5000 долара.

— Не можеш да ми подариш такова нещо — казвам аз.

— Не, ама да.

Аз съм развълнуван, тя също. Нейните очи блестят, а без съмнение и моите.

— Това не е подарък, Том, това е отговорност.

— Не разбирам…

— Искам един ден да напишеш историята на Дилайла и на „Компанията на ангелите“. Искам тази история да донесе добро и на други хора, не само на мен.

— Но аз мога да я напиша на хартия и с химикалка!

— Може би, но като приемеш този подарък, поемаш един вид ангажимент. Ангажимент към мен.

Не зная какво да отговоря.

— Откъде намери пари, Керъл?

— Не се безпокой, оправих се.

После няколко секунди никой не говори. Изпитвам огромно желание да я притисна в обятията си, може би да я целуна, може би дори да й кажа, че я обичам. Но нито тя, нито аз сме готови за това. И тогава й обещавам, че — заради нея — един ден ще напиша тази история.

За да разреди емоциите, тя вади още един предмет от чантата си — стар полароид, който принадлежи на Блек Мама. Прегръща ме през кръста, повдига апарата с протегната ръка и ми казва, заемайки поза:

— Стоп! Не мърдай повече, Том! Зееееееееле!

Хотел „Ла Пуерта дел Параисо“

Апартамент №12

— Леле… Тази Керъл е страхотно момиче… — прошепна Били, когато завърших разказа си.

В очите й имаше много нежност и човешка топлота, сякаш ме виждаше за първи път.

— Тя сега какво прави?

— Ченге е — казах, преглъщайки глътка от кафето, което беше изстинало.

— А този лаптоп?

— Той е у дома, в един сейф. На него написах първите глави от моята „Трилогия на ангелите“. Както виждате, удържах си на обещанието.

Но тя отказа да ми признае това удовлетворение:

— Ще сте го удържал, когато напишете третия том. Някои неща се започват лесно, но придобиват истинския си смисъл едва когато станат завършени.

Тъкмо щях да я помоля да престане с тези категорични фрази, когато на вратата се почука.

Отворих непредпазливо, убеден, че ще се окажа срещу някой от румсървиса или камериерката, но вместо това…

Всички ние сме преживели такива неща: мигове на милост, които сякаш са нагласени от някакъв небесен архитект, способен да изтъче между хората и нещата невидими връзки, за да ни даде точно това, от което се нуждаем в точния момент, когато се нуждаем от него:

— Добър ден — ми каза Керъл.

— Здрасти, старче — подхвърли ми Майло — Хубаво е, че се виждаме отново.

[1] Г-н Изрод. ↑

21
Любов, текила и мариачи

Хубава бе — като чужда жена.

Пол Моран

Бутик в хотела,

два часа по-късно

— Хайде! Престанете да се държите като дете! — заповяда Били, като ме теглеше за ръкава.

— Защо ме карате да вляза там?

— Трябват ви нови дрехи!

Преди да се възпротивя, тя ме бутна по гърба и се оказах засмукан от въртящата се врата, която ме тласка в луксозното фоайе на магазина на хотела.

— Вие сте луда! — извиках аз и станах. — А глезенът ми? Понякога имате бръмбари в главата си!

Тя скръсти ръце като строга учителка:

— Слушайте, облечен сте като прошляк, не сте виждали слънце поне от шест месеца, а косата ви е толкова дълга, сякаш фризьорът ви е умрял миналата година.

— Е, и?

— Ами ще трябва да си смените стила, ако все още искате да се харесате на някоя жена! Хайде, идвайте с мен!

Тръгнах с нежелание, нямах никакво желание да си губя времето с шопинг. Огромната зала, увенчана със стъклен купол, в която нямаше нищо мексиканско; напомняше по-скоро декорацията в стил ар нуво на магазините в Лондон, Ню Йорк или Париж. Кристалните полилеи се редуваха с гигантски снимки с претенции за художественост на Брад Пит, Роби Уилямс и Кристиано Роналдо. Мястото излъчваше нарцисизъм и суета.

— Добре, започваме с грижите за лицето — реши Били.

Грижите за лицето… Въздъхнах, поклащайки глава.

Елегантни като кукли, продавачките от козметичния щанд сякаш бяха клонирани. Те ни предложиха услугите си, но Били, която плуваше в свои води сред парфюмите, кремовете и лосионите, отклони предложението им.

— Занемарената брада и кроманьонският вид изобщо не ви отиват — отсече тя.

Въздържах се от какъвто и да било коментар. Наистина през последните месеци се бях запуснал.

Тя взе една кошница и хвърли в нея трите тубички, които беше избрала.

— Миене, ексфолиране, почистване — изброи Били.

После мина на друг щанд и продължи да коментира:

— Ценя приятелите ви. Вашият приятел е странен тип, нали? Толкова беше развълнуван, че ви вижда отново… Беше трогателно.

— Мислите ли, че повярваха на нашата история?

— Не зная — призна тя. — Трудно е да повярваш на невероятното, нали?

Басейн в хотела,

бар „Джимис“

Подслонен в сламена беседка, барът се намираше над басейна и предлагаше забележителен изглед към морето и към невероятното голф игрище, чиито осемнадесет дупки бяха разположени край океана.

— Е, какво мислиш за тази Били? — попита Керъл.

— Има такива крака, че да ти хвръкнат копчетата на дюкяна — заяви Майло, като отпиваше със сламка от коктейла си, сервиран в кокосов орех.

Тя го изгледа смаяно:

— Някой ден ще трябва да ми обясниш защо винаги свеждаш нещата до това…

Той сви рамене като дете, на което току-що са се скарали. Пред тях барманът силно разклащаше шейкъра, приготвяйки превзето съвършения „Афтър Ейт“, който Керъл беше поръчала.

Майло се опита да продължи разговора:

— Добре, а ти какво мислиш? Нали няма да ми кажеш, че си налапала въдицата за тази история с персонажа, паднал от някаква книга?

— Зная, че изглежда шантаво, но идеята много ми харесва — отговори тя замислено.

— Приемам, че физическата прилика е смущаваща, но не вярвам нито в приказки, нито в магии.

Керъл кимна на сервитьора, който взе празната й чаша. После се отдалечиха и седнаха на два шезлонга край басейна.

— Без значение дали ти харесва, с всички тези наранени персонажи историята в „Трилогията на ангелите“ е малко приказна — продължи тя, гледайки океана.

Тя искрено сподели:

— Тази книга е различна от другите. Тя кара читателите да преоткрият себе си, да преосмислят връзките си по неподозиран начин. Навремето тази история ми спаси живота и завинаги промени всичко, като позволи и на трима ни да напуснем квартала.

— Керъл?

— Какво?

— Това момиче, което се опитва да мине за Били, е просто измамничка. Мацката се възползва от слабостта на Том, за да го оскубе.

— Кое да оскубе? — възкликна тя. — Заради теб той вече няма пукнат грош!

— Не бъди толкова проклета! Мислиш ли, че ми е лесно да живея с тази вина? Никога няма да си простя, че прецаках всичко. Непрекъснато мисля за това. От седмици търся начин да оправя нещата.

Тя стана от шезлонга и го погледна твърдо:

— За човек, смазан от чувство за вина, ми се струваш доста спокоен с широките ти пръсти, сламената шапка и коктейла в кокосов орех.

Сетне му обърна гръб и тръгна към плажа.

— Не си права!

Той скочи и се затича след нея, за да я спре:

Чакай!

Подхлъзна се на мокрия пясък и падна.

Мамка му…

Бутикът в хотела

— Ето какво ви трябва: хидратиращ сапун с козе мляко. Както и този гел за пилинг.

Били продължи да пазарува, като обилно ме заливаше с препоръките си и с естетическите си разсъждения:

— Наистина ви съветвам да вземете крем против бръчки. Наближавате критична за мъжа възраст. Досега дебелината на епидермиса ви е предпазвала, но вече не е така: бръчките ви ще стават все по-дълбоки. Не бъдете наивен и не вярвайте на жените, които твърдят, че това придавало допълнителен чар!

Дори не ми се налагаше да й отговарям. Тя сама си правеше представлението:

— Освен това е засегната кожата под клепачите ви. С тези торбички и тъмни кръгове под очите, човек ще рече, че три дни сте празнували без да спите. Нали знаете, че трябва да спите по осем часа на нощ, за да улесните дренирането?

— Не може да се каже, че наистина ми дадохте възможност през последните два дни…

— А, ето, че аз съм виновна! И хоп, серум с колаген. И една тубичка автобронзант, за да докараме местния тен. На ваше място бих минала през спа центъра. Имат страхотни машини, с които намаляват неприятните закръглености. Не? Сигурен ли сте? Тогава маникюр, ноктите ви са като на каруцар.

— А знаете ли какво ви казват моите нокти?

Докато свивахме покрай един щанд в отдела за парфюмерия, налетях на снимка в естествен ръст на Рафаел Барос. Усмивка „Аквафреш“, гол до кръста, широки рамене, огнен поглед и брада като на Джеймс Блънт — аполонът беше рекламно лице на известна луксозна марка и въплъщаваше духа на новия й парфюм „Неудържимия“.

Били ме остави да се съвзема, после се опита да ме успокои:

— Сигурна съм, че снимката е обработена с фотошоп.

Само че на мен не ми трябваше нейното съжаление.

— Затворете си устата, ако обичате.

Отказвайки да ме остави в униние, тя ме помъкна със себе си, заставяйки ме да участвам в търсенето на съкровища.

— Вижте! — извика тя пред една витрина. — Ето съвършеното оръжие, за да възвърнем блясъка на кожата: маска с авокадо.

— Абсурд да се наклепам с тая гадост!

— Нищо не мога да направя за бледата ви кожа!

Започвах да се ядосвам и тя поуспокои топката:

— Що се отнася до косата, невъзможно е да усмирим тази джунгла! Все пак да купим шампоан с кератин, но и ще запишем час при Джорджо, фризьора на хотела.

Били се устреми към щанда за мъжка мода.

— Да преминем към сериозните неща.

Започна да рови по стелажите като главен готвач, който избира съставките за изискано ястие:

— Да видим… ще пробвате това, това и… аха… това.

Улових виолетова риза, бледолилаво сако и сатениран панталон.

— Ммм… сигурна ли сте, че това е за мъже?

— Ама моля ви се, сега няма да ми се правите на мачо! Истинските мъже се обличат изискано. Тази вталена риза от стреч например: подарих такава на Джак и…

Тя не довърши изречението, осъзнавайки, че е направила грешка.

Хвърлих й дрехите и излязох от бутика.

Наистина, това жените… — въздъхнах, минавайки през въртящата се врата.

* * *

Наистина, това жените… — въздъхна Майло.

С тампон от памук в ноздрата и повдигната нагоре глава той се връщаше от диспансера, където лекарят на хотела се беше погрижил за него след падането. Беше станал за смях край басейна, след като връхлетя върху „Орион и Касиопея“, падайки върху едната и разливайки кокосовия си коктейл върху гърдите на другата.

В тоя момент не пропускам…

Когато стигна до търговската галерия, стана още по-внимателен: подът беше хлъзгав и имаше много хора.

Дано не се изтърся още веднъж — мислеше си той, когато един мъж изхвърча като ракета от въртящата се врата и се блъсна в него.

— Защо не гледате къде вървите! — изпъшка той с нос в прахоляка.

— Майло! — възкликнах аз, докато му помагах да стане.

— Том!

— Удари ли се?

— Нищо сериозно.

— Къде е Керъл?

— Изпадна в криза.

— Да пийнем по бира и да хапнем нещо?

— Дадено!

Ресторантът на хотела се наричаше „Прозорец към морето“. Беше на три нива и предлагаше бюфет с кулинарни специалитети от дванадесет различни страни. Кирпичените му стени бяха украсени с картини от местни художници: натюрморти или портрети в наситени цветове, които напомняха платната на Мария Искиердо и на Руфино Тамайо. Клиентите можеха да избират между залата с климатик и масите, разположени навън. Седнахме на открито с великолепна гледка към окъпания в слънце басейн и Кортесово море.

Майло говореше много:

— Толкова съм щастлив да те видя, старче. По-добре си, нали? Във всеки случай изглеждаш по-добре, отколкото през последните шест месеца. Благодарение на това момиче, нали? Кажи ми!

— Вярно е, че тя ме изкара от дупката — съгласих се аз.

Цяла трупа сервитьори танцуваше сред масите с подноси, отрупани с кристални чаши шампанско, калифорнийски рулца с гъши пастет и хрупкави лангустини.

— Не трябваше да бягаш така през прозореца — упрекна ме той и грабна две чаши и една чиния с хапки.

— Точно това скачане ме спаси! Освен това мислех, че искате да ме затворите!

— Това лечение със сън наистина беше грешка — призна той засрамено. — Бях отчаян, че не мога да ти помогна, паникьосах се и като глупак се доверих на тая София Шнабел.

— Всичко свърши, ок?

Чукнахме се за бъдещето, но виждах, че нещо го мъчи:

— Питах се — най-накрая започна той, — тази жена… нали не смяташ наистина, че е Били?

— Колкото и невероятно да звучи, боя се, че е така.

— В крайна сметка клиниката не беше толкова лоша идея — намръщи се той, поглъщайки една лангустина.

Тъкмо щях да му кажа да си гледа работата, когато мобилният ми телефон започна да вибрира заради получен есемес.

Здравей, Том!

Името на изпращача ме накара да потръпна. Не можех да не отговоря:

Здравей, Орор!

Какво правиш тук?

Спокойно, не съм тук заради теб.

Майло беше станал и, верен на стила си, четеше без свян размяната на съобщения с бившето ми гадже.

Тогава защо си тук?

Взех си няколко дни почивка. Имах тежка година, представи си.

Надявам се, че не се опитваш да ме накараш да ревнувам от блондинката, която беше с теб в бутика.

— Ама че е нагла тая! — избухна Майло. — Отговори й да върви на майната си.

Но преди да успея да напиша каквото и да било в отговор, тя ми изпрати ново съобщение:

И кажи на приятеля ти да престане да ме обижда…

— Пачавра! — изрева заинтересованият.

И да чете съобщенията ми през рамото ти.

Майло прие съобщението като обида и намусено започна да оглежда съседните маси.

— Тя е долу! — каза той, сочейки една маса, сложена в ниша близо до открития бюфет.

Погледнах през парапета: Орор, с копринена поличка и по леки обувки, обядваше с нейния тенисист, гледайки екрана на своя „Блекбери“.

За да спра играта, изключих телефона си и помолих Майло да се успокои. Трябваха му две чаши шампанско, за да успее.

* * *

— Сега, когато си по-добре, какво мислиш да правиш, как виждаш бъдещето си? — разтревожено попита той.

— Мисля, че ще започна отново да преподавам — отвърнах. — Но някъде другаде, не в Съединените щати. Имам прекалено много спомени в Лос Анджелес.

— И къде смяташ да идеш?

— Във Франция може би. Знам един международен лицей на Лазурния бряг, в който бяха проявили интерес към мен. Ще си опитам късмета.

— Значи ни изоставяш… — тросна се той.

— Трябва да пораснем, Майло.

— А писането?

— С писането е свършено.

Той отвори уста да възрази, но докато успее да каже и дума, зад мен се появи торнадо, което възропта бурно:

— Как така свършено? Ами аз? — изкрещя Били.

Всички очи се обърнаха към нас укорително.

Между комичните представления на Майло и избухванията на Били прекрасно разбирах, че нашето място не е сред този ареопаг от звезди и милиардери. Мястото ни беше в някоя къщичка в предградията, да си печем наденички на барбекюто, да пием бира и да играем баскетбол.

— Обещахте да ми помогнете! — упрекна ме Били, все така изправена до нашата маса.

Майло се присъедини към нея:

— Вярно е, щом си обещал…

— Я стига! — прекъснах го със застрашително насочен към него показалец.

Хванах младата жена за ръката и я дръпнах настрана.

— Ще престанем да се лъжем — казах. — Не МОГА да пиша. Не ИСКАМ повече да пиша. Това е. Не искам да го разберете, а само да го приемете.

— А аз искам да се върна у дома!

— Ами смятайте, че занапред това е тук. В шибания истински живот, който изглежда толкова много цените.

— Искам отново да видя приятелите си.

— Мислех, че нямате приятели! — възразих.

— Оставете ме поне да видя отново Джак!

— Мъже за чукане — с лопати да ги ринете.

— Тази тема ви засяга доста, а? А майка ми! И майки ли ще намеря с лопата да ги рина?

— Слушайте, не съм отговорен за това, което ви се случва.

— Може би, но имахме договор! — каза тя и извади от джоба си смачканото парче от хартиена покривка, на което бяхме подписали споразумението си. — Имате куп недостатъци, но си мислех, че поне сте човек на думата.

Продължавах да я държа за ръката и я накарах да слезе с мен по каменните стъпала, които водеха към бюфета до басейна.

— Престанете да говорите за договор, от който не можете да изпълните вашата част! — казах, като й показах масата, от която Орор и приятелят й ни гледаха как разиграваме нашия цирк.

Повече нямах желание да живея с илюзии.

— Нашето споразумение е недействително: Орор започна живота си отново, а вие никога няма да ми я върнете.

Тя ме погледна предизвикателно.

— Искате ли да се обзаложим?

Разперих ръце неразбиращо.

— Оставете на мен.

Тя се приближи леко, постави ръката си на врата ми и ласкаво ме целуна. Устата й беше свежа и сладка. Потръпнах от изненада и незабележимо отстъпих. После усетих как сърцето ми се въодушевява, събуждайки у мен чувства, които смятах, за отдавна угаснали. И ако в началото тази целувка беше като изтръгната насила, сега вече нямах никакво желание да я прекъсвам.

22
Орор

Двамата бяхме изгубени в гората на една жестока епоха на преход; изгубени в нашата самота; (…) изгубени в нашата любов към абсолютното (…): загадъчни езичници, лишени от катакомби и от Бог.

Виктория Окампо, кореспонденция с Пиер Дрийо Ла Рошел

Бар „Бърбън Стрийт“,

два часа по-късно

Няколко светкавици набраздиха небето. Бурята започна с тътен и върху хотела се изсипа проливен дъжд, който разтърсваше палмите и сламените покриви и бодеше повърхността на водата с хиляди остриета. От цял час се бях скрил под покритата тераса на винения бар, подреден в плантаторска къща в колониален стил, напомняща къщите в Нови Орлеан. С чаша кафе в ръка наблюдавах туристите, които, се връщаха в уюта на своите апартаменти, подгонени от потопа.

Имах нужда да остана сам, за да събера мислите си. Беше ме яд, беснеех, че се бях смутил от целувката на Били и се бях поддал на тази лъжа само и само да накарам Орор да ревнува. Вече не бяхме на петнадесет години и тия детинщини нямаха никакъв смисъл.

Разтрих клепачите си и се върнах към работата, гледайки как курсорът примигва в горната част на бялата страница. Бях включил стария „Мак“, който Керъл беше донесла с малко налудничавата надежда, че тази машина, дошла от миналото, ще отприщи творческия ми процес. На тази клавиатура по времето на трескавия ми творчески период бях написал стотици страници, но компютърът не беше вълшебна пръчица.

Беше невъзможно да се съсредоточа, неспособен бях да свържа и три думи, едновременно с доверието бях изгубил и нишката на моята история.

Бурята правеше въздуха тежък и потискащ. Застанал неподвижно пред екрана, почувствах как ми прилошава. Виеше ми се свят. Мислите ми бяха другаде, заети с други грижи и да напиша началото на каквато и да било глава ми се струваше по-опасно от това да изкача Хималаите.

Изпих последната глътка кафе и станах да си поръчам ново. Вътре помещението беше обзаведено като английски бар: дървении, мозайки и кожени канапета придаваха на мястото приятен и уютен вид.

Приближих се до тезгяха и започнах да разглеждам впечатляващата колекция от бутилки, подредени зад бара от махагоново дърво. Мястото предразполагаше да си поръчаш не кафе, а по-скоро уиски или коняк и да го изпиеш, докато пушиш хаванска пура на фона на някоя стара плоча на Дийн Мартин.

Точно в този момент в ъгъла на бара някой седна на пианото и засвири началните ноти на „As Time Goes By“[1]. Обърнах се, като почти очаквах да се окажа лице в лице със Сам — черният американски пианист от филма „Казабланка“.

Седнала на една кожена табуретка, Орор беше облечена с дълъг кашмирен пуловер и черни фигурални чорапогащи с дантелени мотиви. Свити настрана, дългите й крака завършваха с тъмночервени обувки на високи токове. Тя повдигна глава към мен, като продължаваше да свири. Ноктите й бяха лакирани в лилаво, а на левия й показалец имаше камея. На шията й видях познатото кръстче от черен камък, което често носеше на концерти.

За разлика от моите, нейните пръсти бягаха с лекота по клавишите. Умело премина от „Казабланка“ към „Плач на хълма“, преди да започне импровизация върху „Моя смешна Валънтайн“.

Барът беше почти празен, но неколцината клиенти, които все още бяха там, я гледаха очаровани, омагьосани от това, което се излъчваше от нея: някаква смесица от загадъчността на Марлене Дитрих, привличането на Анна Нетребко и чувствеността на Мелъди Гардо.

Колкото до мен — нито излекуван, нито освободен от отровите, станах жертва на същото привличане. Беше толкова болезнено да я видя отново. Когато ме напусна, тя отнесе всичко слънчево в мен: надеждите, доверието, вярата в бъдещето. Беше пресушила живота ми, като го беше лишила от неговия смях и цвят. Но най-вече беше задушила сърцето ми и му беше отнела всякаква способност да обича отново. Сега отвътре бях изгорена земя, без дървета и без птици, завинаги скован от януарски студ. Вече нямах нито апетит, нито каквото и да било желание, освен всеки ден да си изгарям невроните с ударни дози лекарства, за да разредя спомените — прекалено болезнени, за да се изправя лице в лице с тях.

* * *

Бях се влюбил в Орор както се хваща фатален, унищожителен вирус. Срещнах я на летището в Лос Анджелес, на опашката за качване в самолета за един полет на „Юнайтед Еърлайнс“ до Сеул. Отивах в Южна Корея да представям книгите си, тя също отиваше там да свири Прокофиев. Влюбих се в нея от първия миг заради всичко и заради нищо: меланхолична усмивка, кристално чист поглед, особения начин да прибира косата си зад ушите, извръщайки глава като в забавен кадър. После се влюбих във всяка една извивка на гласа й, в интелигентността й, в чувството й за хумор, във видимото й дистанциране от собствената й реалност. После се влюбих в нея заради всичките й тайни неуспехи, заради трудния й живот, заради раните под ризницата й. В продължение на няколко месеца ние преживяхме едно невероятно щастие, което ни издигна до най-високите сфери: на недовършените мигове, на излишъка от кислород и на световъртежите.

Разбира се, предчувствах, че трябва да платя някаква цена. Преподавах литература и бях запомнил предупрежденията на авторите, на които се възхищавах: Стендал и неговото кристализиране; Толстой и неговата Анна Каренина, която се хвърля под влака, след като е пожертвала всичко за любимия; Ариан и Солал, двамата влюбени от „Красавицата на Господаря“, завършили неизбежния си упадък, упоени с етер в отвратителната самота на една хотелска стая. Но страстта е като наркотик: това, че познава разрушителното му действие, никога на никого не е попречило да се самоунищожи, след като си е сложил главата в торбата.

Изпълнен с измамната увереност, че съм наистина себе си само и единствено с нея, накрая бях убеден, че нашата любов ще бъде вечна и че ние ще успеем там, където другите се бяха провалили. Но Орор не ми помагаше да покажа най-доброто в мен. Отпращаше ме към черти в характера ми, които ненавиждах и с които се борех от много отдавна: известно собственическо чувство, преклонение пред красотата, слабостта да смятам, че красивата душа се намира непременно зад ангелско лице, както и една нарцистична гордост, че съм свързан с такава ослепителна жена — знак за придобитата разлика спрямо останалите мъжкари от моя вид.

Разбира се, тя умееше да се дистанцира от своята известност и твърдеше, че е просто жертва, но популярността рядко прави някого по-добър. Тя по-скоро засилва нарцистичните рани, отколкото да ги успокоява.

Всичко това го осъзнавах. Знаех, че най-голямата тревога, която Орор таи, е да види как красотата й повяхва или да загуби артистичния си талант — двете магически способности, които й бяха подарили висините и които я отличаваха от останалите хора. Знаех, че добре овладеният й глас можеше да затрепери. Знаех, че зад сигурната в себе си икона се крие жена, на която й липсва увереност, която трудно намира вътрешно равновесие и която лекува тревогите си със свръхактивност, редувайки кратките връзки и скъсванията без последици. И все пак, до самия край си бях мислил, че аз бих могъл да бъда нейният пристан, а тя — моят. За това трябваше да си имаме доверие, но тя по навик беше включила в нашата връзка двойствеността и ревността като средство за съблазняване, което съвсем не помагаше за създаването на искрена атмосфера. В крайна сметка нашата двойка се разпадна. Несъмнено можехме да бъдем щастливи на някой необитаем остров. Нейните приятели — парижки, нюйоркски или берлински псевдоинтелектуалци, смятаха, че моите популярни романи не отговарят на техния вкус, докато, от моя страна, Майло и Керъл я смятаха за високомерна и егоистична снобарка.

* * *

Бурята бушуваше и покриваше прозорците с плътна дъждовна завеса. В меката, изискана обстановка на „Бърбън Стрийт Бар“ Орор изсвири последните акорди на песента „A Case Of You“[2], която беше изпяла с меланхоличен, копринен глас.

Докато посетителите ръкопляскаха, тя отпи глътка от чашата си с червено вино, сложена върху пианото, и благодари на слушателите си с кимване на глава. После затвори капака, за да покаже, че представлението беше свършило.

— По-скоро убедително — казах, приближавайки се до нея. — Нора Джоунс ще бере ядове, ако поемеш по тоя път.

Тя предизвикателно протегна чашата си:

— Да видим дали не си изгубил уменията си.

Докоснах устните си до мястото, където тя беше отпила, и вкусих виното. Беше се опитала да ми предаде страстта към енологията, но ме беше напуснала, преди да успея да усвоя основите.

— Ммм… шато-латур 1982 г. — казах наслуки.

Тя се усмихна леко на моята липса на убеденост, преди да отсече:

— Шато-марго 1990 г.

— Аз съм все така на кока-кола лайт — не е толкова сложно с датите.

Тя се засмя… както се смееше преди, когато се обичахме. Направи онова движение с главата, много бавно, което имаше навика да прави, когато искаше да се хареса, и един златист кичур се измъкна от шнолата, придържаща косите й.

— Как си?

— Добре — отговори тя. — Ти обаче все едно си останал заклещен в ранния палеолит — очевидно имаше предвид брадата ми. — А как е устата ти всъщност? Успяха ли да те зашият пак?

Смутено смръщих вежди.

— Какво да ми зашият?

— Парчето, което ти изтръгна блондинката в ресторанта. Това новата ти приятелка ли е?

Избягнах въпроса, като поръчах на бара същото като нейното вино.

Тя настоя:

— Хубава е. Не точно елегантна, но хубава. Във всеки случай май че нещото между вас е вулканично.

На свой ред и аз нападнах:

— А ти, добре ли върви с твоя спортист? Това може би не е най-остроумният, но наистина е хубавец. Във всеки случай сте хубава двойка и това е голямата любов според това, което четох.

— Сега такива вестници ли четеш? Писаха толкова глупости за нас, смятах, че си имунизиран. Колкото до голямата любов… Хайде, Том, много добре знаеш, че никога не съм вярвала в това.

— Дори с мен?

Тя отпи още една глътка, стана от табуретката и се облегна на прозореца.

— Като се изключи нашата връзка, моите истории никога не са били особено силни. Били са забавни, но винаги съм успявала да си спестя страстите.

Това беше едно от нещата, които ни разделиха. За мен любовта беше като кислорода. Единственото нещо, което придаваше на живота малко блясък, светлина и наситеност. За нея — колкото и вълшебна да беше — любовта беше само илюзия и измама.

С очи, зареяни някъде, тя уточни:

— Връзките започват и прекъсват, такъв е животът. Една хубава сутрин единият остава, а другият си тръгва, без непременно да се знае защо. Не мога да дам всичко на някого другиго с този Дамоклев меч над главата ми. Не искам да градя живота си върху чувства, защото те се променят. Те са крехки и несигурни. Ти смяташ, че са дълбоки, а те са подчинени на някоя минаваща покрай теб пола, на някоя закачлива усмивка. Свиря, защото музиката никога няма да си отиде от живота ми. Обичам книгите, защото винаги са тук. Хора, които се обичат цял живот… такива не познавам.

— Защото живееш в нарцистичен свят, сред артисти и известни хора, където връзките се прекратяват със скоростта на светлината.

Тя тръгна замислено към терасата и сложи чашата си на парапета.

— Не успяхме да отидем отвъд екстаза на началото — започна своя анализ тя. — Не можахме да проявим упорство…

— Ти не можа да проявиш упорство — възразих убедено. — Само ти си виновна за провала на нашата любов.

Последна светкавица разкъса небето, после бурята се отдалечи толкова бързо, колкото беше дошла.

— Всичко, което исках, беше да споделя живота си с теб. И всъщност смятам, че любовта е единствено това: желанието да преживееш нещата с някого, като взаимно се обогатявате от различията си.

Мракът вече се разпръскваше и малко синьо небе успя да пробие облаците.

— Това, което аз исках — продължих, — беше да изградя нещо заедно с теб. Бях готов за такова ангажиране, бях готов да премина през всякакви изпитания заедно с теб. Нямаше да е лесно — никога не е, — но това исках: всекидневие, което побеждава пречките, бележещи нашия живот.

В главната зала някой друг беше седнал пред пианото. До нас достигаха звуците на една интимна, чувствена вариация на „India Song“[3].

Отдалеч забелязах да се задава Рафаел Барос с дъска за сърф под мишница. За да избягна представянето, заслизах по дървените стъпала, но Орор ме хвана за китката на ръката.

— Всичко това го зная, Том. Зная, че никога нищо не е придобито, никога нищо не е обещано…

В гласа й имаше нещо вълнуващо и крехко; образът на фаталната жена се напукваше.

— Зная, че за да се заслужи любовта, трябва да се отдадеш телом и духом и да поемеш риска да изгубиш всичко… но не бях готова да го направя и все още не съм…

Освободих се от ръката й и слязох още няколко стъпала.

Тя добави отзад:

— … прости ми, ако съм те накарала да повярваш в обратното.

[1] „Както времето минава“ — песен от филма „Казабланка“. — Б.пр. ↑

[2] „Случай с теб“ — песен от едноименния филм. — Б.пр. ↑

[3] „Индийска песен“. — Б.пр. ↑

23
Самота(и)

Самотата е най-дълбинното основание на човешкия живот. Човекът е единственото същество, което се чувства самотно и търси другия.

Октавио Пас

Област Ла Пас,

началото на следобеда

С раница на гръб Керъл скачаше от скала на скала по насечения бряг.

Спря се да погледне небето. Поройният дъжд беше продължил по-малко от десет минути, но това бе достатъчно, за да я измокри от глава до пети. С измокрени дрехи и с лице, по което се стичаше дъждът, тя усещаше как хладката вода се просмуква под тениската й.

Каква тъпанарка съм! — помисли тя, докато си изсушаваше косата с ръце. Беше помислила да вземе аптечка за първа помощ и лека закуска, но не и кърпа и други дрехи!

Хубаво есенно слънце беше заменило облаците, но то не беше достатъчно топло, за да я изсуши. За да не чувства студа, реши да продължи да тича, порейки въздуха уверено, очарована от малките скали, които следваха една след друга на фона на планините, покрити с кактуси. На завоя на стръмната пътека, малко преди да стигне до брега, един мъж застана пред нея, изскачайки от един храсталак. Опитвайки се да го заобиколи, тя промени посоката на тичането си, но кракът й се закачи в корен. Керъл извика и не можа да избегне впечатляващо падане, което я запрати в ръцете на мъжа.

— Аз съм, Керъл! — успокои я Майло, като я хвана внимателно.

— Какво търсиш тук? — извика тя и се изскубна от него. — Преследваш ли ме? Ти си съвършено луд!

— Ония приказки преди малко…

— И престани да ме гледаш с тези опулени очи — изкрещя тя отново, забелязала изведнъж, че мокрите дрехи бяха прилепнали към формите й.

— Имам кърпа — предложи той и започна да рови в чантата си. — Както и сухи дрехи.

Тя измъкна чантата от ръцете му и отиде да се преоблече зад един бор.

— Не се възползвай да си плакнеш очите, гаден перверзник такъв! Не съм някоя от твоите куклички!

— Доста ще ми е трудно да те видя зад паравана ти — отбеляза той, хващайки в полет мократа тениска и шортите, които тя беше свалила.

— Защо вървиш след мен?

— Исках да прекарам малко време с теб, освен това и да те попитам нещо.

— Очаквам най-лошото.

— Защо преди малко ми каза, че историята от „Трилогията на ангелите“ ти е спасила живота?

Тя замълча, после отговори твърдо:

— Някой ден, ако престанеш да си толкова тъп, може би ще ти обясня.

Странно, рядко я беше виждал толкова отмъстителна. Все пак се опита да продължи разговора:

— Защо не ми предложи да дойда с теб на тази разходка?

— Исках да остана сама, Майло. Не ти ли мина през ума? — попита тя, навличайки смачкан пуловер.

— Но ние ще пукнем от тази наша самота! Да си сам, това е най-лошото.

Облечена с мъжки дрехи, които й бяха прекалено големи, Керъл излезе от прикритието си.

— Не, Майло, най-лошото е да си принуден да мъкнеш на гърба си типове като теб.

Той прие удара.

— Всъщност в какво точно ме обвиняваш?

— Зарежи, ще ми трябват три часа, за да изброя всичко — каза тя и започна да се спуска към плажа.

— Не, давай! Любопитно ми е — призна той, съгласувайки стъпките си с нейните.

— На тридесет и шест години си, а се държиш все едно си на осемнадесет — започна тя. — Ти си безотговорен и тромав, интересува те само да замъкнеш някоя в леглото си, кълнеш се само в три неща…

— Три неща?

— Коли, бира и чукане — обясни тя.

— Свърши ли?

— Не, смятам също така, че изобщо не можеш да дадеш спокойствие на една жена — изстреля Керъл в лицето му, стъпвайки на пясъка.

— Дай малко по-подробно.

Тя застана срещу него с ръце на кръста и го погледна в очите:

— Ти си от мъжете за еднократна употреба: каубой, с когото жените са готови да се позабавляват понякога, когато се чувстват самотни, и с когото може и да прекарат една нощ, но никога не си го представят като баща на децата си.

— Не всички са на твоето мнение! — защити се той.

— Така е, Майло. Всички жени, които имат и капчица мозък, мислят точно като мен. С колко свестни момичета си ни запознал през цялото това време? С нито едно! Виждали сме те с купища и все са едни и същи: стрийптизьорки, курви или нещастни момичета, които прибираш по евтините кръчми в ранните часове, за да се възползваш от слабостта им!

— Ами ти? Може ли да знам ти с какъв мъж си ни запознала? А, да, наистина, никога не сме те виждали с мъж! Това не е ли странно, сладурче? Минала си тридесетака и за нито една твоя връзка нищо не се знае!

— Може би просто не ти пращам факс всеки път, когато в живота ми има някой.

— Да бе! И това е, защото много добре се виждаш в ролята на съпругата на писателя, нали? Тази, за която пишат на гърба на книгата. Чакай, нещо такова: „Том Бойд живее в Бостън, Масачусетс, с жена си Керъл, двете им деца и лабрадора.“ Това чакаше, нали?

— Нещо си дал на късо, знаеш ли? Трябва да престанеш с тревата.

— А ти лъжеш като сутиен.

— Все тия сексуални метафори — наистина имаш проблем с това, драги.

— Ти имаш проблем с това! — възрази той. — Защо никога не носиш рокли или поли? Защо никога не обличаш бански? Защо реагираш всеки път, когато някой те докосне по ръката? Какво, жените ли предпочиташ?

Преди Майло да завърши изречението си, една здрава плесница, нанесена със силата на юмручен удар, изплющя о лицето му. Той успя единствено да хване ръката на Керъл, за да избегне втора.

— Пусни ме!

— Не и преди да се успокоиш!

Тя се бореше като дявол, като с всички сили дърпаше ръката си, така че накрая изкара от равновесие противника си. Накрая падна на пясъка, като повлече и Майло. Той тежко тупна върху нея и тъкмо щеше да се отмести, когато се озова срещу дулото на пистолета.

— Разкарай се! — нареди тя и зареди оръжието си.

Беше успяла да го грабне от чантата си. Може би й се случваше да забрави да си вземе дрехи за преобличане, но не и служебното си оръжие.

— Много добре — отвърна Майло тихо.

Объркан, той се изправи бавно и тъжно погледна приятелката си, която избягваше погледа му и продължаваше да стиска с две ръце дръжката на пистолета.

Доста след като тя изчезна, той остана да стои така, напълно объркан, в малката лагуна, заобиколен от бял пясък и тюркоазено синя вода.

Този следобед сянката на евтините жилища от „Макартър Парк“ се спусна чак до Мексико.

24
Ла Кукарача

Любовта е като живак в ръката. Дръж я отворена и той ще стои в дланта ти; стисни си юмрука — ще изтече между пръстите ти.

Дороти Паркър

Ресторант „Ла Хиха де ла Луна“,

21 часа

Кацнал на скалата, луксозният ресторант беше надвесен едновременно над басейна и над Кортесово море. Нощем гледката беше също толкова впечатляваща, както и през деня, замествайки с романтизъм и загадъчност това, което нямаше като дълбочина. По асмите висяха медни фенери, а цветните лампи придаваха на всяка маса ореол от интимна светлина.

Облечена в рокля със сребърни пайети, Били влезе пред мен в заведението. Сервитьорката ни посрещна топло и ни отведе до масата, където Майло ни чакаше от няколко минути. Явно пийнал, той не беше в състояние да ми обясни отсъствието на Керъл.

Няколко маси по-нататък, седнали насред терасата като бижу в обков, Орор и Рафаел Барос излагаха на показ любовта си.

Вечерята беше мрачна. Дори Били, обикновено жизнерадостна, изглежда беше изгубила веселото си настроение. Видимо уморена, тя беше пребледняла и отпаднала. В началото на вечерта я бях намерил в нашата стая, свита в леглото си, където беше спала целия следобед. Каза ми само, че е заради пътуването. Във всеки случай трябваше да се преборя сериозно с нея, за да я накарам да се измъкне от завивките.

— Какво е станало с Керъл? — попита тя Майло.

Очите на приятеля ми бяха кръвясали, а изражението на лицето му беше толкова разбито, сякаш всеки момент главата му щеше да падне на масата. Докато той мърмореше някакви думи за обяснение, един тенор разкъса спокойствието на ресторанта.

La cucaracha, la cucaracha,

ya no puede caminar.

Група мариачи се бяха появили до нашата маса, за да ни изпеят серенада. Оркестърът беше мощен: две цигулки, два тромпета, китара, гитарон и една вихуела.

Porque no tiene, porque le falta

marijuana que fumar.

Костюмите им си заслужаваха да се видят: черен панталон с бродирани кантове, късо сако с ревери, украсено със сребърни копчета, елегантно вързана вратовръзка, колан, на чиято тока имаше орел, лъснати ботуши. Без да забравяме широкополото сомбреро, голямо като летяща чиния.

Жаловитият глас на певеца беше последван от хор, който шумно изразяваше едно малко пресилено веселие, което се дължеше повече на изпълнението, отколкото на радостта от живота.

— Кичозно е, нали?

— Шегувате се! — извика Били. — Това се казва класа!

Гледах я недоумяващо. Очевидно нямахме едно и също определение за понятието класа.

— Господа, вземете си поука! — каза тя, като се обърна към нас двамата с Майло. — Това е най-точният израз на мъжествеността.

Певецът си заглади мустака и — почувствал се оценен — започна нова песен, придружена с танцови стъпки.

Para bailar la bamba,

se necesita una роса degracia.

Una роса de gracia pa mi pa ti.

Arriba y arriba.

Концертът продължи през по-голямата част от вечерта. Минавайки от маса на маса, мариачите изпълняваха своя репертоар от популярни песни, в които се говореше за любовта, за смелостта, за красотата на жените и за безводните пейзажи. За мен това беше посредствен, опияняващ спектакъл; за Били беше въплъщение на гордата душа на един народ.

И тъкмо когато представлението наближаваше своя край, се чу далечно бучене. Всички клиенти едновременно обърнаха глави към морето. На хоризонта се появи блестяща точка. Бумтенето постепенно заглъхваше и в небето се очерта силуетът на стар воден самолет. Поддържайки ниска височина, желязната птица прелетя над ресторанта и към терасата полетяха цветя. Няколко секунди валяха разноцветни рози, които напълно покриха блестящия паркет на ресторанта. Горещи аплодисменти поздравиха този неочакван цветен дъжд. После водният самолет отново се появи над главите ни и започна една хаотична хореография. Фосфоресциращи димни фойерверки нарисуваха в небето едно невероятно сърце от дим, което бързо изчезна в мексиканската нощ. Сред присъстващите се надигна нов шум, когато всички лампи угаснаха и салонният управител тръгна към масата на Орор и Рафаел Барос. На един поднос той носеше пръстен с диамант. После Рафаел застана на едно коляно, за да направи своето предложение за женитба, а сервитьор стоеше малко зад него, готов да отвори шампанското за отпразнуване на очакваното „да“ на Орор. Всичко беше съвършено, съгласувано до милиметър, при условие, че обичаш лигавата романтика и изфабрикуваните мигове, продавани по каталог.

А не беше ли именно това, което Орор мразеше?

* * *

Бях твърде далеч, за да чуя отговора й, но достатъчно близо, за да го прочета върху устните й.

Съжалявам… прошепна тя и аз не можех да разбера наистина дали тези думи бяха отправени към самата нея, към присъстващите или към Рафаел Барос.

Защо мъжете не мислят повече, преди да отправят подобни предложения?

Настъпи смазваща тишина, сякаш всички в ресторанта се чувстваха притеснени заради този паднал полубог, който в този момент беше просто един нещастен мъж, коленичил на земята, неподвижен като статуя, застинал в срама и смущението си. Бях минал по този път преди него и точно в този момент изпитвах към него по-скоро съчувствие, отколкото тържество от отмъщението.

Е, поне така беше, преди той да се изправи и да прекоси залата с наранено достойнство и изненадващо да ми забие един десен а ла Майк Тайсън.

* * *

— И тоя мерзавец се нахвърли върху вас и си заби юмрука право в лицето ви — обобщи д-р Мортимър Филипсън.

Клиниката на хотела,

три часа по-късно

— Нещо такова — потвърдих аз, докато той промиваше раната.

— Имате късмет: кърви много, но носът ви не е счупен.

— Винаги има и нещо добро.

— Обаче лицето ви е отекло, сякаш са ви били здраво. Скоро да се е случвало нещо подобно?

— Имах сблъсък в бар срещу някой си Хесус и приятелчетата от бандата му — отговорих неясно.

— Едното ви ребро е счупено, а глезенът ви е изкълчен. Ще го намажа с мехлем, но ще дойдете пак утре сутринта, за да ви направя стягаща превръзка. Това как се случи?

— Паднах върху тавана на една кола — отговорих най-естествено.

— Хм… опасно живеете.

— Да, от няколко дни може и така да се каже.

Медицинският център на хотела не беше някакъв обикновен диспансер, а модерен комплекс с високотехнологично оборудване.

— Грижим се за най-известните звезди на планетата — отговори ми докторът, когато отбелязах този факт.

Мортимър Филипсън наближаваше пенсия. Високият му британски силует контрастираше със загорялото му лице, изсечените му черти и светлите му, засмени очи. Приличаше на Питър О’Тул, сниман в по-късна версия на „Лорънс Арабски“.

Приключи с разтриването на глезена ми и помоли една сестра да ми донесе патерици.

— Съветвам ви да не стъпвате на крака си няколко дни — предупреди ме той и ми подаде визитката си, на която беше написал насрочения час за следващия ден.

Благодарих му за грижите и с помощта на патериците се затътрих към моя апартамент.

* * *

Стаята се къпеше в мека светлина. В центъра на помещението ясен огън искреше в камината, а сенките му играеха по стените и тавана. Потърсих Били, но тя не беше нито в хола, нито в банята. Приглушеният припев на песен на Нина Симон достигна до ушите ми.

Дръпнах завесите към терасата и открих младата жена, която — със затворени очи — се къпеше под ясното небе в препълнено джакузи. Ваната имаше извита форма и беше облицована със синя мозайка. Пълнеше се от широк отвор, от който буйно шуртеше водата, осветена във всички цветове на небесната дъга.

— Ще дойдете ли при мен? — предизвика ме тя, без да отваря очи.

Приближих се до басейна. Около него бяха наслагани двадесетина свещи, които образуваха бариера от пламъци. Повърхността на водата блестеше като шампанско и в нейната прозрачност се виждаха мехурчетата, които излизаха от тръбата и се издигаха на повърхността.

Оставих патериците си, разкопчах си ризата и си свалих дънките, преди да се плъзна във водата. Тя беше много топла, на границата на поносимото. Разпределени из целия басейн, тридесетина отвора, през които струеше водата, правеха по-скоро освежителен, отколкото отпускащ масаж, а от водоустойчивите високоговорители в четирите ъгъла се чуваше омайваща музика. Били отвори очи и протегна ръка, за да докосне с пръсти лепенката, с която Филипсън беше покрил носа ми. Осветено отдолу, лицето й беше прозрачно, а косите й създаваха впечатлението, че са побелели.

— Боецът има ли нужда от почивка? — пошегува се тя, като се приближи до мен.

Опитах се да устоя на предизвикателството й.

— Не мисля, че ще е от полза да изиграем отново епизода с целувката.

— Посмейте да кажете, че не ви е харесало.

— Въпросът не е в това.

— Да, ама имаше ефект: няколко часа по-късно вашата скъпа Орор развали годежа си с гръм и трясък.

— Може би, но Орор не е с нас в това джакузи.

— Откъде знаете? — попита тя, като се плъзна в ръцете ми. — Във всяка една от стаите на хотела има далекоглед на терасата и всеки наблюдава всекиго. Не сте ли забелязали?

Сега лицето й беше само на няколко сантиметра от моето. Очите й имаха цвета на липа, порите на кожата й се бяха разширили от парата и капчици пот блестяха по челото й.

— Може би в този момент тя ни гледа — продължи тя. — Не ми казвайте, че това не ви възбужда поне малко…

Мразех тази игра. Тя толкова малко ми приличаше. И все пак, увлечен от спомена за предишната ни целувка, се отпуснах и сложих едната си ръка на ханша й, а другата на врата.

Тя нежно долепи устните си до моите и езикът ми потърси нейния. Магията отново се задейства, но продължи само няколко секунди, тъй като някаква силна горчивина ме накара да сложа край на тази целувка.

Вкусът в устата ми беше станал горчив, лютив и стипчив и аз бързо се отдръпнах. Били изглеждаше слисана. И тогава видях почернелите й устни и виолетовия й език. Очите й пламтяха, но кожата й ставаше все по-бледа. Тя трепереше, тракаше със зъби и си хапеше устните. Разтревожен, излязох от джакузито, помогнах и на нея да излезе и я разтрих с една кърпа. Усещах как се поклаща на краката си, готова да падне. Разтърсена от жесток пристъп на кашлица, тя ме бутна, за да се наведе по-добре напред, обзета от внезапен позив за повръщане. С мъка изхвърли някаква плътна, слузеста каша, преди да се строполи на пода.

Но това, което виждах, не беше повърнато.

Беше мастило.

25
Опасността да те загубя

С дуло на пищов между зъбите не се говори на глас.

Реплика от филма „Боен клуб“

Клиниката на хотела,

1 часа

— Вие неин съпруг ли сте? — попита д-р Филипсън, затваряйки вратата на стаята, в която Били току-що беше заспала.

— Ами… не, не може да се каже точно така — отвърнах.

— Ние сме й братовчеди — каза Майло. — Единственото й семейство.

— Хм… и често ли ви се случва да се къпете заедно с „братовчедка“ си? — иронизира го докторът, като ме гледаше.

Час и половина преди това, докато се канеше да изиграе един лек удар, той беше навлякъл набързо една бяла престилка върху панталона си за голф и забърза по спешност към леглото, на което лежеше Били. Веднага прие положението сериозно и положи усилия да свести младата жена, да уреди настаняването й в клиниката и да й окаже първа помощ.

Понеже въпросът му не очакваше отговор, ние го последвахме в кабинета му: дълго помещение, от което се виждаше добре осветен, гладък затревен терен, в средата на който се вееше знаменце. Когато се доближих до прозореца, можах да видя една топка за голф на седем-осем метра от дупката.

— Няма да ви лъжа — започна той, като ни покани да седнем. — Изобщо не мога да кажа от какво страда вашата приятелка, нито какво е естеството на нейната криза.

Свали престилката си и я закачи на една закачалка, преди да седне срещу нас.

— Има силна треска, тялото й е ненормално сковано и е повърнала всичко, което е имала в стомаха си. Освен това страда от главоболие, диша трудно и не може да стои права — обобщи той.

— Е, и? — настоях аз в желанието си по-бързо да чуя началото на някаква диагноза.

Филипсън отвори най-горното чекмедже на бюрото си и извади оттам пура, която беше още в опаковката си.

— Показва очевидни признаци на анемия — уточни той, но това, което наистина ме тревожи, е черното вещество, което е повърнала изобилно.

— Прилича на мастило, нали?

— Възможно е…

Замислен, той извади пурата от тубичката й и погали обвивката, сякаш очакваше да получи просветление от допира с тютюневите листа.

— Поисках изследване на кръвта, анализ на черната каша и анализ на неин косъм, тъй като, както ми казвате вие, косата й изведнъж е побеляла.

— Това се случва, нали? Много пъти съм чувал да казват, че от емоционален шок косата може да побелее за една нощ. Случило се е на Мария-Антоанета в нощта преди екзекуцията й.

— Глупости — отсече лекарят. — Само химическо обезцветяване може да причини загуба на пигментите в една коса толкова бързо.

— Наистина ли сте в състояние да направите такова изследване? — разтревожи се Майло.

Лекарят отряза края на хаванската си пура:

— Както можахте да се убедите, нашата апаратура е по високите стандарти. Преди пет години големият син на един шейх на петролна монархия беше отседнал в нашия хотел. Младият мъж претърпя инцидент при каране на водни ски: жесток удар с моторна лодка, от който изпадна в кома за няколко дни. Баща му обеща да плати значително дарение на болницата, ако успеем да го спасим. Повече от късмет, отколкото поради моите грижи, той оцеля без последици и шейхът удържа на думата си, на което дължим комфорта в нашата работа.

Докато Мортимър Филипсън ставаше да ни изпрати, помолих да прекарам нощта при Били.

— Това е глупаво — отсече той. — Имаме дежурна сестра и двама интернисти, които ще работят цяла нощ. Вашата „братовчедка“ е единствената ни пациентка. Нито за миг няма да я оставим без наблюдение.

— Докторе, настоявам.

Филипсън повдигна рамене и се върна в кабинета си, мърморейки:

— Щом като ще ви е приятно да спите в тесен фотьойл и да си изкривите гърба, това си е ваша работа, но с изкълчения ви глезен и с пукнатото ребро, недейте да ми се оплаквате утре сутринта, че не можете да станете.

Майло ме остави пред стаята на Били. Усещах, че е объркан:

— Безпокоя се за Керъл. Пратих й десет съобщения на гласовата поща, но не е отговорила на нито едно. Трябва да я намеря.

— Добре. Успех, старче.

— Лека нощ, Том.

Гледах го как се отдалечава по коридора, но само след няколко метра спря рязко и се върна към мен.

— Знаеш ли, исках да ти кажа, че… съжалявам — призна той, като ме гледаше право в очите.

Очите му бяха зачервени и горяха, лицето му беше разстроено, но имаше решителен вид.

— Пропилях всичко с моите рисковани финансови вложения — продължи той. — Мислех си, че съм по-хитър от другите. Предадох доверието ти и те разорих. Прости ми…

Гласът му се пречупи. Примига с очи и една неочаквана сълза потече по бузата му. Виждах го да плаче за пръв път в живота ми и се почувствах едновременно обезоръжен и притеснен.

— Много е тъпо — добави той, като си търкаше клепачите. — Мислех си, че сме свършили най-трудното, но грешах: най-трудното не е да получиш каквото си искал, а да съумееш да го запазиш.

— Майло, не ми пука за тия пари. Те не запълниха никаква празнота и не решиха нито един проблем, много добре го знаеш.

— Ще видиш, ще се измъкнем, както винаги сме го правили — обеща той, опитвайки се да дойде на себе си. — Късметлийската ни звезда няма да ни изостави точно сега!

Преди да тръгне да търси Керъл, той ме потупа братски и ме увери:

— Ще направя всичко, за да се измъкнем, кълна ти се. Може би ще отнеме време, но ще успея.

* * *

Отворих вратата без да вдигам шум и подадох глава в пролуката. Стаята на Били беше потънала в синкав полумрак. Доближих се тихо до леглото й.

Тя спеше, но сънят й беше неспокоен и трескав. Плътен чаршаф покриваше тялото й и се виждаше само бледото й лице. Младата жена, жива и кипяща от живот, русокосото торнадо, което едва тази сутрин опустошаваше живота ми, беше остаряла с десет години за няколко часа. Развълнуван, останах дълго до леглото й, преди да посмея да сложа ръка на челото й.

— Ти си страхотно момиче, Били Донели — прошепнах, като се наведох над нея.

Тя се размърда в леглото си и без да отваря очи, промърмори:

— Мислех, че ще кажеш „страхотна досадница“…

— Страхотна досадница също — казах, за да прикрия вълнението си.

Погалих лицето й и й признах:

— Ти ме изкара от черната дупка, в която бях потънал. Ти накара мъката, която ме разяждаше, да отстъпи стъпка след стъпка. Със смеха си и с недоверието си ти победи мълчанието, което ме зазиждаше…

Тя се помъчи да каже нещо, но затрудненото й дишане я накара да се откаже.

— Няма да те изоставя, Били. Давам ти думата си — уверих я, като поех ръката й.

* * *

Мортимър Филипсън драсна една клечка, за да запали края на пурата си, после със стик в ръка излезе на поляната и направи няколко крачки по тревата. Топката за голф беше на малко повече от седем метра, на терен с лек наклон. Мортимър дръпна дълбоко от пурата, преди да се наведе, за да премисли по-добре как да изиграе положението. Беше деликатен удар, но той беше вкарвал стотици от такова разстояние. Изправи се, зае поза и се опита да се концентрира. „Шансът е просто съюз на волята и благоприятните обстоятелства“, твърди Сенека. Мортимър изигра удара, все едно животът му зависеше от него. Топката се търкулна по тревата, като че ли се поколеба, преди да докосне дупката, но не падна в нея.

Тази вечер обстоятелствата не бяха благоприятни.

* * *

Майло излезе като вихър на двора и помоли момчето, което паркира колите, да докара бугатито, оставено в подземния паркинг на хотела. После пое в посока към Ла Пас, като си помагаше с джипиеса, за да намери мястото, където се бяха разделили с Керъл.

Този следобед на плажа беше осъзнал живите рани на младата жена. Рани, за чието съществуване преди не беше и подозирал.

Действително, често не знаем нищо за това, което мъчи хората, които обичаме най-много, тъжно си мислеше той.

Той също беше наранен от портрета без нюанси, който тя му беше направила. Също като другите, и тя винаги го беше възприемала като недодялана измет, нещастник от предградията, грубиян и сексист. И трябва да се каже, че той никога нищо не беше направил, за да промени мнението й. Защото този образ го пазеше, прикривайки една чувствителност, която не можеше да понесе. За да спечели любовта на Керъл, беше готов на всичко, но тя не беше проявила достатъчно доверие към него, за да й разкрие истинското си лице.

Кара около половин час в светлата нощ. Сянката на планините се открояваше на прозрачно синьото небе, отдавна изчезнало от замърсени градове. Когато стигна до мястото, Майло пое по една горска писта, за да остави колата наблизо, после, след като пъхна в чантата си едно одеяло и бутилка с вода, пое по скалистия път, който водеше до брега.

— Керъл! Керъл! — крещеше той с всички сили.

Виковете му се изгубиха, отнесени от хладния, капризен бриз, който духаше откъм морето, издавайки жаловити стенания.

Намери заливчето, където се бяха скарали следобед. Там не духаше и беше приятно. Самовлюбената луна, светлолика и кръгла, търсеше отражението си върху водната повърхност. Никога досега Майло не беше виждал толкова звезди на небето, но нямаше и следа от Керъл. Въоръжен с фенерчето си, той продължи пътя си, като се изкачваше по стръмните скали, които обграждаха брега. На около петстотин метра по-нататък тръгна по тясна пътечка, която слизаше до едно заливче.

— Керъл! — повтори той, когато стигна на плажа.

Този път гласът му прозвуча по-силно. Голяма гранитна скала пазеше заливчето от вятъра и смекчаваше шума от вълните на прибоя по пясъка.

— Керъл!

Напрегнал всичките си сетива, Майло извървя целия бряг и чак в края забеляза някакво движение. Доближи се до отвесната стена. Почти по цялата си височина скалата се пресичаше от пукнатина, от която започваше естествена пещера, издълбана в камъните.

Керъл беше там, седнала на пясъка, с извит гръб и свити крака, в състояние на пълно изтощение. Главата й беше наведена, тя зъзнеше и продължаваше да държи пистолета си в стиснатия си юмрук.

Майло клекна до нея, обзет от лек страх, който бързо отстъпи място на истинска тревога за здравето на приятелката му. Той я уви в одеялото, което носеше в чантата си, и я понесе на ръце към пътя, който водеше до колата.

— Прости ми за онова, което ти казах одеве — прошепна тя. — Не го мислех.

— Забравено е — увери я той. — Сега вече всичко ще бъде наред.

Вятърът стана по-студен и задуха по-силно.

Керъл прокара ръка по косата на Майло и повдигна към него очите си, пълни със сълзи.

— Никога няма да ти причиня зло — обеща й той на ухото.

— Зная — увери го тя и се хвана за врата му.

* * *

Не падай, Анна, дръж се права, дръж се права!

Няколко часа по-рано в един от бедните квартали на Лос Анджелес една млада жена — Анна Боровски, се изкачваше по улицата на бегом. Гледайки я как тича, защитена под дебелата качулка на вълнения си пуловер, човек можеше да си помисли, че се поддържа във форма със сутрешно тичане.

Но Анна не правеше джогинг. Тя ровеше в кофите за боклук.

Преди една година животът й беше приятен, редовно вечеряше на ресторант и не се колебаеше да профука над 1000 долара за шопинг с приятелки. Но икономическата криза преобърна всичко. Внезапно фирмата, в която работеше, драстично намали личния си състав и съкрати нейното място.

Няколко месеца тя се убеждаваше, че просто минава през лош период и не губеше кураж. Готова да приеме каквато и да било работа, отговаряща на нейния профил, тя прекарваше по цели дни в интернет сайтовете, които предлагаха работа, като наводняваше предприятията със сивита и мотивационни писма, участваше във форуми за работа и дори похарчи пари за консултация в бюро за кариери. Уви, всичките й опити завършваха с неуспех. За шест месеца не беше успяла да получи нито едно поне малко от малко сериозно събеседване.

За да оцелее, тя се беше принудила да работи почасово като чисти един старчески дом в Монтебело, но малкото спечелени по този начин долара не стигаха, за да си плати наема.

Анна намали темпото, когато стигна до „Пърпъл Стрийт“. Още нямаше 7 ч. сутринта. Улицата оставаше относително спокойна, макар да започваше да се оживява. Все пак тя изчака училищният автобус да потегли, за да зарови главата си в кофата. Свиквайки с това занимание, се беше научила да оставя настрана гордостта си, когато започваше такова търсене. Така или иначе, наистина нямаше избор. Вината беше в нейния темперамент — повече щурец, отколкото мравка и на няколко дълга, които й изглеждаха незначителни по времето, когато печелеше по 35 000 долара годишно, но които сега я задушаваха и заплашваха да я оставят без покрив.

В началото се беше задоволила да рови в контейнерите на супермаркета под нейния блок и да прибира храните с изтекъл срок на годност. Но далеч не беше единствената, на която беше хрумнала тази идея. Всяка вечер все по-многолюдна тълпа от безпарични безработни, временно наети, студенти и пенсионери се блъскаше около металните кофи, така че скоро управата на магазина започна да разпилява тези храни, за да попречи на хората да ги вземат. Тогава Анна реши да търси извън своя квартал. В началото го беше преживяла като душевна травма, но човешкото същество е животно, което свиква с всякакви унижения.

Първата кофа беше препълнена и ровенето в нея не беше напразно: наполовина пълна кутия спагети с пиле, чашка от „Старбъкс“ с доста черно кафе в нея, друга с капучино. Във втората кофа намери една разпрана риза „Аберкромби“, която можеше да изпере и да закърпи, а в третата един почти нов роман с красива корица от изкуствена кожа. Тя сложи съкровищата си в раницата и продължи обиколката.

Анна Боровски се върна вкъщи след половин час. Живееше в малък апартамент в нова, добре поддържана сграда, чиято мебелировка беше сведена до най-необходимото. Изми ръцете си, после сипа кафето и капучиното в една чаша, която затопли в микровълновата фурна заедно със спагетите. Докато изчакваше закуската й да стане готова, тя нареди урожая си върху кухненската маса. Елегантната готическа корица на романа привлече вниманието й. Стикер, залепен в левия ъгъл, сигнализираше:

От автора на „Компанията на ангелите“

Том Бойд? Беше чула за името му от момичетата във фирмата, които обожаваха книгите му, но Анна не ги бе чела. Избърса едно петно от мляко върху корицата, като си мислеше, че би могла да изкара добри пари. После влезе в интернет, свързвайки се с безжичния модем на съседката. Новата книга струваше 17 долара в „Амазон“. Набра адреса на „Ибей“ и опита да направи удар: „Продава се за 14 долара при незабавна покупка.“

После изпра ризата, взе си душ и се облече пред огледалото.

Наскоро беше навършила тридесет и седем. Винаги бе изглеждала по-млада от годините си, а сега изведнъж се беше състарила, сякаш някакъв вампир беше изсмукал свежестта й. Откакто беше изгубила работата си беше качила десетина килограма, основно на задника и по лицето, които й придаваха вид на гигантски хамстер. Опита се да се усмихне, но резултатът й се стори жалък.

Беше изгубена и крушението се четеше върху грозното й лице.

Размърдай се, ще закъснееш!

Нахлузи светли дънки, суичър и маратонки.

Ок, ставаш, не отиваш на дискотека. Няма смисъл да се пудриш, за да бършеш лайната на дъртаците!

Веднага съжали за цинизма си. Беше разстроена, нямаше на какво да се опре в най-мрачните моменти, нямаше си никого, който да й помогне, с когото да сподели отчаянието си. Нямаше истински приятели, нямаше мъж в живота си — последният си беше отишъл преди месеци. Семейството й? За да не ги разочарова, не им бе казала за проблемите си. А и те не горяха от желание да научат какво се случва с нея. Понякога съжаляваше, че не беше останала в Детройт като сестра си, която все още живееше близо до родителите им. Луси никога не беше имала амбиции — беше се омъжила за дебел селяндур, представител на застрахователна компания, и имаха едно непоносимо хлапе, но поне не се чудеше как да го изхрани.

Докато отваряше вратата, за миг й прилоша. Както всички, и тя гълташе лекарства: обезболяващи за болките в гърба, ибупрофен, който гълташе като бонбони срещу хроничната мигрена. Но днес щеше да се нуждае от силно успокоително. Все по-често я обземаше мъчителна тревога: живееше в постоянен страх и чувстваше, че вече нищо в живота й не зависи от нея. Понякога я обземаше такава несигурност, че се чувстваше способна да направи някоя лудост: като уволнения финансист, който преди девет месеца беше убил петима души от семейството си на няколко преки оттук, преди да насочи оръжието към себе си. Той беше оставил писмо, в което обясняваше постъпката си с отчаяното си финансово положение. Безработен от няколко месеца, беше изгубил всичко в резултат на борсовия крах.

Не падай, Анна, дръж се права, дръж се права!

Опита да се съвземе. Важното е да не падне — ако се отпуснеше, щеше да пропадне съвсем. Трябваше да се бори с всички сили, за да запази апартамента си. Понякога се чувстваше като животно, свито в бърлогата си, но тук поне можеше да вземе душ и да спи на сигурно място.

Сложи си слушалките на айпода, слезе по стълбите и взе автобуса за старческия дом. Чисти в продължение на три часа и използва обедната си почивка, за да влезе в интернет от компютър в залата за почивка.

Добра новина: беше се намерил купувач за книгата. Анна работи до 15 ч., после мина през пощата, за да му изпрати романа:

Бони дел Амико, Кампус Бъркли, Калифорния.

Тя пъхна книгата в плика, без да забележи, че повече от половината страници бяха чисто бели…

* * *

— Хайде, момчета, размърдайте се!

Радиостанцията предаде заповедта към водачите на осемте полуремаркета, които прекосяваха индустриалната зона на Бруклин. Както при транспортирането на ценности, курсът между депото в Ню Джърси и предприятието за рециклиране до Кони Айланд беше стриктно определен, за да се предотвратят кражбите. Натоварен с тридесет палети, всеки камион превозваше по тринадесет хиляди книги, опаковани в кашони.

Беше почти 22 ч., когато гигантският товар влезе под дъжда в станцията за унищожаване, разположена на огромен ограден терен, напомнящ военен лагер.

Камионите разтовариха върху асфалтовата настилка на обширния склад: тонове книги в найлонови опаковки.

Придружен от съдия-изпълнител, представител на издателската къща надзираваше операцията. Не всеки ден трябваше да бъдат унищожени сто хиляди дефектни копия. При всяко разтоварване съдия-изпълнителят вадеше по една книга от всеки кашон, за да потвърди дефектния печат. Всички екземпляри бяха еднакви: от петстотинте страници бяха отпечатани само половината. Историята прекъсваше внезапно по средата на 266-та страница с едно недовършено изречение…

Три булдозера избутваха книгите върху лентите, които се изкачваха бързо към зиналата паст на машината. Мащабното унищожение можеше да започне.

Двете мелачки лакомо поглъщаха десетките хиляди книги. Механичният змей яростно ги разкъсваше и дъвчеше. Наоколо се разлетя хартия.

После един огромен куп изтърбушени, обелени, разкъсани книги излезе от вътрешностите на звяра, една преса го събра и го направи на големи кубични бали, овързани с тел.

Кубовете бяха натрупани в дъното на хангара. На следващия ден щяха да бъдат натоварени на други камиони. Рециклирани на хартиена каша, щяха да се превърнат във вестници, списания, хартиени носни кърпички и кутии за обувки.

* * *

За няколко часа всичко свърши.

След унищожението отговорникът от фабриката, издателят и съдия-изпълнителят подписаха документ, който методично описваше броя на унищожените екземпляри при всяка операция.

Жертвите бяха 99 999 екземпляра…

26
Момичето, което идваше от другаде

Тези, които падат, често повличат със себе си онези, които им се притичат на помощ.

Стефан Цвайг

Клиниката на хотела

8 часа

— Ей, как точно бдиш над мен, като хъркаш като змей!

Отворих стреснато очи. Тялото ми беше превито над облегалката на дъбовия фотьойл, гърбът ми се беше схванал, гърдите ме боляха, а по краката ми пъплеха иглички.

Били седеше в леглото. Тебеширеното й лице бе възвърнало донякъде цвета си, но косата й беше побеляла още повече. Във всеки случай беше живнала: по-скоро добър признак.

— Как се чувстваш?

— Разбита — призна тя и ми се изплези: езикът й отново беше порозовял. — Ще ми подадеш ли огледало?

— Не съм сигурен, че идеята е добра.

Тя настоя, така че се видях принуден да й подам огледалцето от банята.

Тя се огледа, повдигна косата си, отметна я настрана, разроши я, разгледа внимателно корените, ужасена от това, което виждаше — само за една нощ страхотната й златиста коса беше побеляла.

— Как… как е възможно? — попита тя и избърса една сълза.

Сложих ръка на рамото й. Нямах обяснение и търсех утешителни думи, когато вратата на стаята се отвори и влезе Майло, придружен от д-р Филипсън.

С папка под мишница и загрижено изражение на лицето той ни поздрави набързо и дълго разглежда показателите на пациентката, закачени на леглото.

— Имаме резултат от повечето изследвания, госпожице — заяви той след няколко минути с поглед, пълен с възбуда и смущение.

Извади от престилката си бял флумастер и постави малката прозрачна таблица, която беше донесъл със себе си.

— Първо — започна той, докато пишеше думи, — черното кашесто вещество, което сте повърнали, наистина е мастило. В него намерихме характерните следи от оцветители, полимери, добавки и разтвор…

Остави изречението си недовършено, после попита без заобикалки:

— Опитахте да се отровите, нали, госпожице?

— В никакъв случай! — обиди се Били.

— Питам ви, защото не схващам как някой може да повърне подобно вещество, без да го е погълнал. Това не отговаря на никаква позната патология.

— Какво друго открихте? — попитах, за да продължим.

Мортимър Филипсън подаде на всеки от нас по един лист, изпълнен с цифри и термини, които бях чувал в „Спешно отделение“ и в „Анатомията на Грей“, но чието точно значение ми беше непознато: ПКК, йони, урея, креатинин, гликемия, хепатитен статус, хемостаза…

— Както си мислех, кръвната картина потвърди анемията — обясни той, като вписа още нещо в таблицата. — С ниво на хемоглобина от 9 грама на децилитър, сте много под нормалното. Именно това обяснява бледността, умората, главоболието, ускорения пулс и загубата на съзнание.

— А тази анемия на какво се дължи? — попитах аз.

— Трябва да направим други изследвания, за да определим — обясни Филипсън, но за момента не тя ме тревожи толкова много…

Бях вперил поглед в резултата от кръвните изследвания и макар че нищо не разбирах, добре виждах, че единият показател беше анормален.

— Гликемията не е наред, нали?

— Да — потвърди Мортимър. — 0,1 грама на литър е форма на непозната тежка хипогликемия.

— Как така непозната? — разтревожи се Били.

— Човек има хипогликемия, когато нивото на захарта в кръвта е много ниско — обясни най-общо лекарят. — В случай, че мозъкът не получава достатъчно глюкоза, човек усеща виене на свят и умора, но вашето ниво, госпожице, е вън от всякаква норма…

— Което означава?

— Което означава, че в момента би трябвало да сте мъртва или най-малкото в дълбока кома.

Гласът на Майло избухна едновременно с моя:

— Трябва да има грешка!

Филипсон поклати глава:

— Повторихме изследванията три пъти. Неразбираемо е, но не това е най-загадъчното.

Той отново извади белия си флумастер, който остана насочен във въздуха:

— Тази нощ млада интернистка, чийто научен ръководител съм, предложи да направи спектрография. Това е техника, позволяваща да бъдат идентифицирани молекулите, като се измери тяхната маса, и да се определи химическата им структу…

— Дайте направо фактите! — прекъснах го аз.

— Спектрографията показа наличието на анормални въглехидрати. Накратко, госпожице, имате целулоза в кръвта.

Той вписа думата ЦЕЛУЛОЗА в прозрачната си таблица.

— Както несъмнено знаете — продължи той, — целулозата е основната съставка на дървото. Памукът и хартията също съдържат голям процент от това вещество.

Не разбирах накъде бие. Той уточни мисълта си с въпрос:

— Представете си, че погълнете тампони памук. Какво ще се случи според вас?

— Нищо особено — каза Майло. — Ще ги изхвърлим в тоалетната.

— Точно така — потвърди Филипсън. — Целулозата не се разгражда в организма на човека. Това ни отличава от тревопасните животни като кравите и козите.

— Ако добре съм разбрала — каза Били — принципно човешкото тяло не съдържа целулоза, следователно…

— … следователно — завърши лекарят — вашият биологичен състав не е на човешко същество. Изглежда една част от вас е на път да стане „растителна“…

Настъпи дълго мълчание, сякаш и на лекаря му беше трудно да приеме заключенията от изследванията, които беше поискал.

В папката му оставаше още един лист: резултат от изследването на белите коси на младата жена.

— Те съдържат много силна концентрация на натриев хидросулфит и на двуокис на сероводород, по-известен под името…

— … кислородна вода — отгатнах аз.

— Всъщност — допълни лекарят — това вещество естествено се отделя от човешкото тяло. То предизвиква побеляването на косите с възрастта, като спира синтеза на пигментите, които им придават цвета. Обикновено този процес продължава много дълго; никога не съм виждал човек на двадесет и шест години, който да побелее за една нощ.

— Може ли да се предизвика обратният процес? — попита Били.

— Ами… — заекна Мортимър — понякога се случва частично оцветяване след излекуването на някои болести или прекъсването на драстични лечения, но… това остават отделни случаи.

Той погледна Били замислено с явно съчувствие и призна:

— Вашата патология определено надвишава моята компетентност и компетенциите на нашата малка клиника, госпожице. Ще ви оставим и днес под наблюдение, но бих ви посъветвал да се върнете възможно най-бързо във вашата страна.

Един час по-късно

Тримата останахме в стаята. Накрая, след като се наплака, Били заспа. Майло привършваше закуската на Били, като не изпускаше от очи таблицата, забравена от лекаря:

пигменти цвят

разтвор добавки

анемия

целулоза

кислородна вода

натриев хидросулфид

— Хрумна ми нещо — каза той изведнъж и стана.

Застана пред таблицата, взе флумастера и нарисува голяма скоба, свързваща първите два реда.

— Това мазно, лепкаво мастило, което твоята приятелка е повърнала, е същото, което използват печатарските машини, включително за твоите книги.

— Така ли?

— И целулозата е основната съставка на дървото, нали? А дървото служи за производството на…

— Ммм… на мебели?

— … на хартиена каша — заяви той, допълвайки бележките на д-р Филипсън. Що се отнася до кислородната вода и натриевия хидросулфит, това са две химически съставки, които се използват за избелване…

— … на хартията, нали?

Вместо отговор, той обърна към мен прозрачната таблица:

— Том, отначало не исках да повярвам на тая история за героинята, изпаднала от книга, но съм принуден да призная очевидното: твоята приятелка е на път да се превърне отново в хартиен персонаж.

За миг остана с поглед, зареян някъде, после завърши скицата си:

— Светът на фикцията е на път да си възвърне правата — каза той в заключение, крачейки из стаята и размахвайки ръце. Никога не го бях виждал толкова развълнуван.

— Успокой се! — рекох. — Какво точно имаш предвид?

— Очевидно е, Том: ако Били е хартиен персонаж, тя просто не може да се развива в действителния живот!

— Както рибата не може да живее вън от водата…

— Това е! Спомни си филмите, които гледахме като деца. Защо извънземното се разболя?

— Защото не можеше да остане дълго далеч от своята планета.

— Защо русалката от „Плясък“ не може да остане на земята? Защо човекът не може да живее във водата? Защото всеки организъм е различен и не може да се приспособи към всякаква околна среда.

Разсъждението му беше почти правилно.

— Били прекара три дни с мен и те уверявам, че се чувстваше много добре — действителният живот съвсем не й беше неприятен. Защо внезапно се почувства зле?

— Вярно, това си остава загадка — съгласи се той.

Майло обичаше логиката и рационалното мислене. Намръщено седна отново на стола си и кръстоса крака, преди да продължи да разсъждава на глас.

— Трябва да тръгнем от „входната врата“ — измърмори той, — отворът, през който един измислен персонаж е проникнал в нашата действителност.

— Вече няколко пъти ти казах: Били падна от един ред, по средата на недовършено изречение — обясних, като използвах формулата, която самата тя беше употребила при първата ни среща.

— А, да, допечатката от сто хиляди екземпляра, в които половината страници не бяха отпечатани! Това е нейната „входна врата“. Трябва да се уверя, че действително са унищожи…

Млъкна с отворена уста насред изречението и грабна мобилния си телефон. Видях го да прехвърля десетки имейли, преди да намери търсения.

— Колко беше часът, когато Били се почувства зле? — попита той, без да отделя очи от екрана.

— Някъде около полунощ, когато се прибрах в стаята.

— В Ню Йорк това прави около 2 часа сутринта, нали?

— Да.

— Тогава знам какво е предизвикало кризата — заяви той и ми подаде айфона си.

На екрана имаше имейл, изпратен на Майло от моя издател:

От: robert.brown@doubleday.com

Тема: Потвърждение за унищожаване на дефектна складова наличност.

Дата: 9 септември 2010 02:03

До: milo.lombardo@gmail.com

Драги господине,

Потвърждавам пълното унищожаване дефектната складова наличност на специалното издание на втория том от „Трилогията на ангелите“ на Том Бойд.

Брой на унищожените екземпляри: 99 999.

Операцията беше извършена днес под надзора на съдия-изпълнител от 20 до 2 часа на станцията на завод „Шепард“ в Бруклин, Ню Йорк.

Поздрави,

Р. Браун

— Видя ли часа на имейла?

— Да — отговорих утвърдително — отговаря на часа, в който й прилоша.

— Били е физически свързана с дефектните екземпляри — отсече той.

— А унищожаването им е на път да я убие!

И двамата бяхме превъзбудени и ужасени от това откритие. Но най-вече се чувствахме безпомощни.

— Ако не направим нещо, тя ще умре.

— Какво искаш да направим? — попита ме той. — Унищожили са цялата наличност!

— Не, ако беше така, тя вече щеше да е мъртва. Останала е поне една книга, която не са нарязали.

— Екземплярът, който издателят ми беше изпратил и който ти дадох! — извика той. — Какво направи с него?

Напрегнах паметта си. Спомних си, че го бях виждал в нощта, когато Били се беше появила мокра в моята кухня, и на другия ден, малко преди да ми покаже татуировката си, а после…

Не можех да се съсредоточа. В главата ми образите се появяваха и изчезваха светкавично: а после… после… ние се скарахме и в яда си хвърлих романа в кофата за боклук в кухнята!

— Наистина сме го загазили! — подсвирна Майло, след като му обясних къде мислех, че се намира последният екземпляр.

Разтърках очи. Аз също имах треска. Болката от изкълчването беше почти непоносима; бандата мексиканци ме бяха потрошили от бой в бара до мотела; бях отровил тялото си с лекарства; бях получил изненадващ удар с юмрук; това странно момиче, което опустошаваше живота ми, ме беше целунало — неочаквано и вълнуващо…

Измъчван от главоболието, си представях мозъка си като земно кълбо, в което кипи изригваща лава. Сред цялото това заплетено положение ми хрумна какво да направим.

— Трябва да се обадя на чистачката и да й кажа да не хвърля книгата — казах на Майло.

Той ми подаде телефона си и аз успях да се свържа с Тереза. За нещастие старицата ми каза, че е изхвърлила кофите преди два дни.

Майло веднага разбра и се намръщи. Къде ли беше сега романът? В някой център за сортиране на отпадъците? На път да бъде изгорен или рециклиран? Може би някой го беше намерил на улицата? Трябваше да започнем издирване, но това беше като да търсиш игла в купа сено.

Но едно беше сигурно: трябваше да бързаме.

Защото животът на Били вече зависеше от една-единствена книга.

27
Always on my mind

Да обичаш някого? Да обичаш и неговото щастие!

Франсоаз Саган

Били още спеше. Майло беше тръгнал да предупреди Керъл. Бяхме се разбрали да се срещнем в библиотеката на хотела, за да направим някои проучвания и да съставим план. Докато минавах през фоайето, видях Орор, която плащаше сметката си на рецепцията.

Небрежно разрошени коси, маркови слънчеви очила, с ретро къса рокля, кожено яке, боти с високи токове и винтидж пътна чанта. При повечето жени ефектът щеше да е прекален, но при нея беше безупречен.

— Отиваш ли си?

— Утре вечер имам концерт в Токио.

— В зала „Киой“? — попитах, изненадан, че помня къде беше свирила, когато я придружавах на турнето в Япония.

Погледът й светна:

— Спомняш ли си оня стар „Плимут Фюри“ под наем? Едва намерихме залата и пристигнах три минути преди началото на рецитала. Излязох на сцената задъхана от тичането!

— И все пак свири прекрасно.

— А след концерта карахме цялата нощ, за да отидем да видим „кипящия ад“ в Бепу[1]!

Потопихме се в спомена. Да, бяхме имали мигове на щастие и те не бяха толкова далечни…

Орор прекъсна това неловко, но приятно мълчание, като се извини за поведението на Рафаел Барос. Била ми се обаждала през нощта, за да разбере как съм, но не съм си бил в стаята. Докато едно пиколо се занимаваше с багажа й, набързо разказах какво се беше случило с Били. Тя ме изслуша с интерес. Знаех, че майка й беше умряла на тридесет и девет годишна възраст от рак на гърдата, открит твърде късно. След тази внезапна смърт тя беше станала малко хипохондрична, във всеки случай беше много загрижена за всичко, което се отнасяше до здравето.

— Това наистина изглежда сериозно. Бързо я заведи при компетентен лекар. Ако искаш, мога да ти препоръчам някого.

— Кого?

— Професор Жан-Батист Клузо: невероятен диагностик е. Нещо като френския д-р Хаус. Той е шеф на кардиологично отделение в Париж и посвещава по-голямата част от времето си да усъвършенства едно изкуствено сърце, но ако отидеш от мое име, ще те приеме.

— Бивш любовник ли ти е?

Тя вдигна очи.

— Той е голям любител на музиката, който често идва на концертите ми в Париж. Ако отидеш при него, ще видиш, че физически не прилича на Хю Лори, но е гениален!

Докато говореше, тя беше извадила своя „Блекбери“ и търсеше в контактите си номера на лекаря.

— Пращам ти го — каза тя, докато се качваше в колата.

Един служител затвори вратата, а аз гледах как колата се отдалечава към масивния портал, който пазеше входа на комплекса. След петдесетина метра таксито спря насред алеята и Орор изтича обратно към мен, за да ме целуне. Преди да се върне, извади от джоба си един MP3 плейър и ми сложи слушалките.

Вкусът на езика й беше по устните ми, а в главата ми звучаха музиката и думите на песента, която беше избрала: най-доброто парче на Елвис, което й пусках, когато все още бяхме достатъчно влюбени, за да си подаряваме песни:

Maybe I didn’t treat you

Quite as good as I should have

Maybe I didn’t love you

Quite as often as I could have

You were Always On My Mind

You were Always On My Mind

* * *

Може би не винаги съм се отнасял

толкова добре, колкото трябваше.

Може би не съм те любил

толкова често, колкото съм могъл.

(Но) винаги мислех за теб,

винаги мислех за теб.

[1] Разположен на вулканичния остров Кюшу, град Бепу е известен с хилядите си минерални извори. ↑

28
В изпитанието

Читателят е главен персонаж в романа, наравно с автора — без него магията я няма.

Елза Триоле

Невероятно — в хотела имаше великолепна библиотека!

Очевидно щедростта на богатия емир се бе изляла не само върху клиниката. Мястото бе поразително: човек би си помислил, че е в читалнята на престижен англосаксонски университет, а не в библиотеката на ваканционен клуб. Хиляди елегантно подвързани книги изпълваха рафтовете, поддържани от коринтски колони. Тежките резбовани врати, мраморните бюстове и старинните ламперии връщаха времето назад. Единственият досег с модерността бяха последен модел компютри, вградени в мебели с орехова шарка.

На младини щях да се радвам да работя на такова място. У дома нямах бюро — пишех си домашните, затворен в тоалетната, на дъска, сложена на коленете като бюро, и строителна каска на главата, за да намаля шума от крясъците на съседите.

С кръглите си очила, пуловер от мохер и шотландската си пола библиотекарката бе сякаш телепортирана от друг свят. Докато й показвах списъка на книгите, които исках да видя, тя ми призна, че съм първият й читател през този ден:

— Когато са на почивка, клиентите на хотела обикновено предпочитат плажа пред четенето на Хегел.

Усмихнах се леко, докато тя ми подаваше купчина книги, допълнена с чаша топъл шоколад с местни подправки.

Седнах до един от големите прозорци до един глобус на Коронели и се залових за работа.

* * *

Обстановката беше приятна. Тишината беше нарушавана само от шума на страниците и мекото плъзгане на моята писалка по хартията. На масата пред мен бях разтворил няколко книги за справка, които бях изучавал подробно през следването си: „Какво е литературата?“ на Жан-Пол Сартр, „Читателят във фабулата“ на Умберто Еко и „Философски речник“ на Волтер. За два часа бях изписал десетина листа с бележки. Бях в стихията си — заобиколен от книги, в свят на спокойствие и размисъл. Отново се чувствах преподавател по литература.

— Леле! Все едно сме във факултета! — извика Майло, вмъквайки се във величествената зала като слон в стъкларски магазин.

Сложи чантата си на един от фотьойлите „Чарлстън“ и се наведе над рамото ми:

— Е, намираш ли нещо?

— Може би имам план, при условие, че си съгласен да ми помагаш.

— Разбира се!

— Тогава да си разпределим ролите — казах. — Ти се връщаш в Лос Анджелес, за да се опиташ да намериш последния дефектен екземпляр. Знам, че това е почти невъзможно, но ако той бъде унищожен, Били ще умре.

— А ти?

— Аз ще я заведа в Париж за консултация с лекаря, който ми препоръча Орор, за да се опитаме поне да забавим болестта, но най-вече…

Събрах бележките си, за да обясня възможно най-ясно.

— Най-вече?

— Трябва да напиша третия том на моя роман, за да върна Били в света на въображението.

Майло смръщи вежди:

— Не разбирам много добре как писането на книга ще я върне конкретно в нейния свят.

Взех писалката си и също като д-р Филипсън се опитах да събера важните точки вкратце.

— Действителният свят е този, в който живеем ние: ти, Керъл и аз. Това е истинският живот, полето, в което ние можем да действаме и което споделяме с подобните на нас хора.

— Дотук съм съгласен.

— Противно на това, нейният свят е на фикцията и на мечтата. Той отразява субективността на всеки читател. Именно там се развиваше Били — обясних, като добавих към изложението си няколко най-общи бележки:

— Продължавай — помоли Майло.

— Както ти самият каза, Били е могла да премине границата, разделяща двата свята поради инцидент: дефектното отпечатване на сто хиляди екземпляра от моята книга. Това, което ти нарече „входна врата“:

— Ахам — съгласи се той.

— Следователно сега Били е на път да загине в околна среда, която не й е присъща.

— И единственият начин да я спасим — подскочи той — е да намерим дефектния екземпляр, за да попречим тя да умре в истинския живот…

— И да я върнем в света на фикцията, като напиша третия том на моята книга. Това е нейната „изходна врата“ от действителния свят.

Майло гледаше моята схема с интерес, но добре виждах, че нещо го смущаваше.

— Все още не схващаш защо написването на третия том би могло да й позволи да си тръгне обратно, нали?

— Не точно.

— Добре. Ще схванеш. Според теб, кой създава имагинерния свят?

— Ти! Всъщност, искам да кажа, писателят.

— Да, но не сам. Аз върша само половината работа.

— А кой върши другата половина?

— Читателят…

Той ме погледна още по-объркано.

— Виж какво е написал Волтер през 1764 г. — казах и му подадох бележките си.

Той се наведе над моите листа и прочете на глас:

— „Най-полезните книги са тези, чиито читатели сами създават половината.“

Станах от стола си и продължих изложението си убедено:

— Всъщност какво е книгата, Майло? Просто букви, подредени в определен ред върху хартия. Не е достатъчно да си сложил последната точка на един разказ, за да направиш така, че той да съществува. В чекмеджетата си пазя няколко начала на непубликувани ръкописи, но ги смятам за мъртви истории, защото никой никога не ги е виждал. Книгата придобива плът единствено в четенето. Читателят е този, който й дава живот, като създава образи, които ще направят реален този свят, в който се развиват персонажите.

Разговорът ни беше прекъснат от помощник-библиотекарката, която предложи на Майло чаша от шоколада с подправки. Приятелят ми отпи една глътка, преди да отбележи:

— Всеки път, когато някоя от твоите книги влезе в книжарниците, ти винаги казваш, че тя вече не ти принадлежи…

— Точно! Принадлежи на читателя, който продължава започнатото, като си присвоява персонажите и те започват да живеят в неговата глава. Понякога дори тълкува посвоему някои пасажи, като им придава смисъл, който в началото аз не съм, но това е част от играта!

Майло ме слушаше внимателно и едновременно с това драскаше в моя бележник.

Вярвах непоклатимо в тази теория. Винаги съм смятал, че една книга съществува истински само чрез връзката си с читателя. От момента, в който се бях научил да чета, винаги съм се стремял да проникна колкото се може по-дълбоко в имагинерния свят на романите, които ми харесваха, като натрупвах предварително хиляди хипотези. Винаги се мъчех да допълня автора, като продължавах в ума си историята на персонажите много след като бях затворил последната страница. Отвъд напечатаните думи въображението на читателя надхвърля текста и позволява на историята да съществува цялостно.

— Значи, ако добре съм разбрал, според теб писателят и читателят работят заедно, за да създадат имагинерния свят?

— Не съм го казал аз, Майло, а Умберто Еко! Жан-Пол Сартр! — отвърнах аз и му подадох отворената книга, в която бях подчертал следното изречение: „Четенето представлява щедро споразумение между автора и читателя; всеки се доверява и разчита на другия.“

— А по-конкретно?

— По-конкретно, ще започна да пиша новия ми роман, но едва когато първите читатели го открият, само тогава имагинерният свят ще придобие плътност и Били ще изчезне от действителния свят, за да си върне живота, който си е неин във фикцията.

— В такъв случай нямаме никакво време за губене — каза той и застана пред екрана на компютъра. — Трябва на всяка цена да намеря последната дефектна книга, това е единственият начин да поддържаме Били жива достатъчно дълго, за да ти дадем време да напишеш нов роман.

Свърза се със сайта на „Мексикана Еърлайнс“.

— Има полет за Лос Анджелес след два часа. Като тръгна сега, вечерта ще съм в „Макартър Парк“.

— Какво ще правиш там?

— Ако смяташ да водиш Били в Париж, ще й трябва много бързо фалшив паспорт. Запазил съм някои контакти, които ще могат да ни бъдат полезни…

— А колата ти?

Той отвори дисагите си и извади няколко пачки банкноти, които раздели на две равни части.

— Един служител на Йошида Мицуко дойде да я вземе тази сутрин. Това е всичко, което успях да получа, но то ще ни помогне да издържим няколко седмици.

— А после ще остържем всички чекмеджета.

— Като прибавиш и данъците, ще сме потънали в дългове поне за следващите двадесет години…

— Това беше забравил да ми го споменеш, а?

— Опитах се да не правя ситуацията още по-драматична:

— Ще се опитаме да спасим един живот, а това е най-благородното нещо, нали?

— Убеден съм — отговори той, — но дали това момиче, Били, си струва труда?

— Мисля, че е една от нас — казах, като подбирах думите си. — Мисля, че би могла да е част от нашето „семейство“, това, което ние си избрахме: ти, Керъл и аз. Защото знам, че дълбоко в себе си не е много по-различна от нас: под черупката, с която се е покрила, тя е чувствителна и щедра. Голяма уста с чисто сърце, вече доста очукана от живота.

Прегърнахме се за последно. Той беше вече на прага, когато се обърна към мен:

— Ще успееш ли да напишеш романа? Мислех, че не можеш да свържеш и три думи.

Погледнах небето през прозореца: плътни сиви облаци закриваха хоризонта и мястото приличаше на английска провинция.

— Имам ли избор? — попитах и затворих бележника си.

29
Когато сме заедно

През нощта ми стана студено; завих я с още едно одеяло.

Ромен Гари

Летище „Шарл дьо Гол“,

неделя, 12 септември

Шофьорът на таксито сложи чантата на Били в багажника, смачквайки раницата с лаптопа ми. Радиото беше пуснато толкова силно, че трябваше да повторя адреса три пъти.

Колата напусна терминала и бързо бе погълната от задръстванията на околовръстното. Намигнах на Били:

— Добре дошла във Франция!

Тя повдигна рамене:

— Няма да успееш да ми развалиш удоволствието, че съм тук. Мечтаех да видя Париж!

След няколко километра задръствания, колата излезе през Порт Майо и пое по авеню „Гранд Арме“, чак до кръговото на „Шан-з-Елизе“. Били гледаше с широко отворени очи, като дете, съзирайки Триумфалната арка, „най-красивото авеню на света“ и главозамайващите гледки на площад „Конкорд“.

Макар да бях идвал много пъти с Орор, не познавах добре Париж. Винаги между два концерта и два самолета, Орор беше скитница — така и не намери време да ми разкрие красотата на родния си град. Така и не бяхме прекарвали повече от два-три дни в града, обикновено затворени в нейния хубав апартамент на ул. „Лас Казес“, близо до базиликата „Сент Клотилд“. Така че познавах само няколко улици в 6-ти и 7-ми район и няколко ресторанта и модни галерии, в които ме беше водила.

Таксито прекоси Сена, за да премине на левия бряг, и сви на кея „Орсе“. Забелязвайки камбанарията и контрафорсите на църквата „Сен Жермен де Пре“, разбрах, че не сме далеч от обзаведения апартамент, който бях наел по интернет в Мексико. И наистина, след няколко маневри шофьорът ни остави на ул. „Фюрстенберг“ №5, на едно очарователно кръгло площадче със стари магазинчета околовръст.

В центъра му имаше уличен фенер с пет глобуса, обграден от четири японски декоративни дръвчета. Слънцето се отразяваше в сините покриви на къщите. Забутано сред тесните улички, далеч от оживлението на булеварда, мястото беше като романтично островче, излязло от рисунка на Пейне.

* * *

От онази сутрин мина повече от година, но споменът за Били, която слиза от колата и очаровано ококорва очи, е все така жив в ума ми. Тогава не знаех, че седмиците, които ни предстоеше да изживеем, ще бъдат едновременно най-мъчителните и най-красивите в нашия живот.

Девически интернат,

кампус Бъркли, Калифорния

— Пратка за теб — извика Ю Чан, като влезе в стаята, която делеше от началото на учебната година с Бони дел Амико.

Седнала на бюрото си, Бони вдигна поглед от компютъра и благодари на съквартирантката си. Тя беше по детски закръглена, но съсредоточеният й и сериозен поглед издаваше, че животът й не винаги е бил лек.

Лъчите на есенното слънце осветяваха стените, покрити с разнообразни афиши, които издаваха пристрастията на двете момичета: Робърт Патинсън, Кристен Стюарт, Алберт Айнщайн, Обама и Далай Лама.

— Няма ли да го отвориш? — попита китайката след няколко минути.

— Ммм — измърмори Бони разсеяно. — Чакай да й хвърля един тупаник на тая машина.

Тя опита смела маневра, като премести коня си на D4, надявайки се вземе противниковия офицер.

— Може би е подарък от Тимъти — осмели се да предположи Ю Чан, разглеждайки пакета. — Направо е полудял по теб.

— Ммм — повтори Бони. — Не ми пука за него.

Компютърът отговори на нейната маневра, като извади дамата напред.

— Добре, тогава аз го отворя — реши азиатката.

Без да чака съгласието на приятелката си, тя разкъса опаковката и откри вътре дебел том с грапава кожена подвързия: Том Бойд — „Трилогията на ангелите“, том 2.

— Това е романът, който купи на старо по интернет — каза тя с леко разочарование.

— Ммм — отвърна Бони.

Сега трябваше да запази коня си, но без да отстъпва съвсем. Щракна с мишката, за да премести една фигура, но в устрема си бързо напусна борбата.

Твърде късно да съжалявам.

Думите ШАХ И МАТ! премигваха на екрана. Проклетата купчина желязо пак я беше била!

Не е много добро начало за шампионата, помисли тя, затваряйки програмата.

Следващата седмица трябваше да представя колежа си на световния шампионат за юноши и девойки в Рим, което я възбуждаше и ужасяваше.

Момичето погледна стенния часовник във формата на слънце и побърза да прибере нещата си. Грабна романа, който току-що беше получила, и го пъхна в раницата. Щеше да приготви куфара за Рим по-късно.

— Addio, arnica mia[1]! — извика тя и излезе от стаята.

Спусна се по стълбите, като вземаше по три стъпала наведнъж, и бързо закрачи към гарата, за да хване БАРТ: местния бърз влак, който свързваше Бъркли със Сан Франциско, прекосявайки залива на 40 м под равнището на водата. Прочете първите три глави от книгата още във влака, преди да слезе на станция „Ембаркадеро“ и да хване трамвая на Калифорния Стрийт. Препълненият с туристи трамвай прекоси „Ноб Хил“ и мина покрай катедралата „Грейс“. Девойката слезе от дървения вагон след още две пресечки и се запъти към раковото отделение на болница „Ленъкс“, където работеше като доброволка два пъти седмично в една асоциация, разведряваща болните с игри и развлечения. Беше станала съпричастна към каузата след двегодишната агония на майка си Малори, починала от рак преди няколко години. Бони вече следваше, но беше едва на шестнадесет години — твърде млада за този вид дейност. За щастие Елиът Купър, деканът на болницата, беше приятел на д-р Гарет Гудрич, който се беше грижил за майка й в последните й дни, и си затваряше очите.

— Добър ден, госпожо Кауфман! — извика тя весело и влезе в една от стаите на третия етаж.

Лицето на Етел Кауфман светна. Допреди няколко седмици старата жена беше отказвала да се включи в заниманията по рисуване, живопис или колективни игри, организирани от асоциацията, така както не ходеше на представленията с клоуни и марионетки, които намираше за глупави и затъпяващи. Искаше да я оставят да умре на спокойствие. Но Бони беше различна. Девойката притежаваше характер и смесица от искреност и интелигентност, която бе развълнувала Етел. Двете жени се бяха опознавали дълго, но вече не можеха без срещите си на всеки две седмици. Както им беше станало навик, в началото побъбриха малко. Етел разпита Бони за лекциите й в университета и за предстоящия турнир по шах, после момичето извади книгата от чантата си:

— Изненада! — каза тя и показа красивия том.

Етел не виждаше добре и на Бони й доставяше удоволствие да й чете. През последните седмици и двете бяха изпитали магическото очарование на „Трилогията на ангелите“.

— Не можах да устоя и прочетох първите три глави — призна Бони. — Ще ви ги разкажа набързо, а после ще продължа да ви чета, съгласна ли сте?

„Кофи Бийн енд Тий Лийф“,

малко кафене в Санта Моника,

10 часа

— Мисля, че намерих нещо! — извика Керъл.

Наведена над лаптопа си, младата полицайка беше влязла в интернет чрез безжичната връзка в кафенето.

Майло се доближи до екрана с чаша карамел лате в ръка.

След като беше писала всякакви ключови думи в търсачките, Керъл най-накрая беше попаднала на страницата в „Ибей“, където се продаваше единственият екземпляр от книгата, която издирваха.

— Страхотно е това нещо! — възкликна той, разливайки половината кафе върху ризата си.

— Смяташ ли, че е наистина това, което ни трябва?

— Без съмнение — отсече тя, докато разглеждаше снимката. — След нарязването тази кожена корица съществува в един-единствен екземпляр.

— За жалост продажбата вече е извършена — ядно каза Керъл.

Предметът беше предложен в сайта преди няколко дни и веднага беше намерил купувач за нищожната сума от четиринадесет долара.

— Все пак можем да се свържем с продавача, за да разберем кой е купувачът.

Керъл веднага кликна върху линка към профила на участника: amaboro73, създаден преди шест месеца и получил положителна оценка.

Керъл изпрати имейл, в който обясняваше, че би искала да се свърже с човека, който беше купил този предмет. После изчакаха около пет минути с надеждата, че ще получат мигновен отговор, докато накрая Майло изгуби търпение и на свой ред написа по-ясен имейл, придружен с обещание за възнаграждение от хиляда долара.

— Трябва да се връщам на работа — каза Керъл, поглеждайки часовника си.

— Къде е партньорът ти?

— Болен е — отвърна тя и излезе от кафенето.

Майло я последва и седна до нея в патрулката.

— Нямаш право да бъдеш тук! Аз съм на служба, а това е полицейска кола.

Той се направи, че не чува и продължи разговора:

— Какъв е никът?

— annaboro73 — отговори Керъл и запали мотора.

— Добре, Анна е малкото й име, нали така?

— Изглежда логично.

— Боро е фамилно име. Не е написала Боров, което е доста често срещано, а боро, което ме кара да мисля за нещо умалително от някакво немско име.

— По-скоро полско, а? Нещо като Боровски.

— Да, това е.

— А числото? Мислиш ли, че е годината й на раждане?

— Може би — отговори Майло.

Той вече беше влязъл от телефона си в сайта на телефонния указател, но само в района на Лос Анджелес имаше повече от дузина Анна Боровски.

— Подай ми радиостанцията — помоли Керъл, докато вземаше един завой. Майло откачи микрофона и не можа да се въздържи да направи една малка импровизация:

— Ало, Земя, тук капитан Кърк на борда на космическия кораб „Ентърпрайс“, искаме разрешение за приземяване в базата.

Керъл го изгледа унило.

— Е, какво, не е ли забавно?

— Да, Майло, когато си на осем години, е забавно…

Взе радиостанцията и произнесе много авторитетно:

— Ало, централа, тук сержант Алварес, номер 364В1231. Можете ли да ми намерите адреса на някоя си Анна Боровски, родена вероятно през 1973 г.?

— Готово, сержант!

Париж,

Сен Жермен де Пре

Нашите две стаи под наем се намираха на последния етаж в малка бяла сграда, която гледаше към сенчестото площадче. Веднага се почувствахме у дома.

— Да се поразходим? — предложи Били.

Парижкият въздух видимо й беше върнал здравето. Разбира се, косите й бяха все така бели, а лицето — бледо, но изглежда си беше върнала донякъде формата.

— Напомням ти, че имам да пиша петстотин страници…

— Дреболия, нали! — пошегува се тя, като се приближи до прозореца и изложи лицето си на слънчевите лъчи.

— Добре тогава, една бърза разходка. Само да ти покажа квартала.

Облякох си сакото, докато тя си слагаше малко пудра на лицето.

И ето ни на път.

Като двама туристи първо се поразходихме из тесните улички на „Сен Жермен“, спирахме пред всяка витрина на книжарница или антикварен магазин, разглеждахме менютата на кафенета, ровихме из съкровищата на букинистите покрай Сена.

Въпреки луксозните магазини, които постепенно изместваха културните центрове, кварталът бе запазил магическия си дух. В този лабиринт от улички въздухът беше особен и навсякъде се усещаше любовта към книгите, поезията и живописта. Всички улици, всички сгради, покрай които минавахме, свидетелстваха за богато културно минало. Волтер беше работил в „Прокоп“, Верлен си беше пил мастиката в същото заведение, ателието на Дьолакроа беше на ул. „Фюрстенберг“ Расин беше живял на ул. „Висконти“, Балзак се беше разорил тук, отваряйки печатница, Оскар Уайлд беше умрял самотен и беден в жалък хотел на ул. „Бозар“, Пикасо беше нарисувал „Герника“ на ул. „Гран Огюстен“, Майлс Дейвис беше свирил на ул. „Сен Беноа“, Джим Морисън беше живял на ул. „Сена“…

Опияняващ световъртеж.

Самата Били беше лъчезарна, въртеше се на всички страни, огряна от слънцето, с пътеводител в ръка, за да не пропусне нещо.

На обяд си починахме на терасата на едно кафене. Пиех еспресо след еспресо и я гледах как сладко си похапва — цялата грейнала в усмивка — бяло сирене с мед и сладкиш с малини. Нещо между нас се беше променило. Взаимната ни агресия се беше изпарила и беше отстъпила място на разбирателство. Занапред бяхме съюзници и напълно осъзнавахме, че миговете, прекарани заедно, бяха преброени, бяха крехки и в интерес на двама ни беше да се грижим един за друг.

— Добре, тръгваме натам, да видим тази църква! — предложи тя, като сочеше камбанарията на „Сен Жермен“.

Докато вадех портфейла си, Били отпи още една глътка горещ шоколад, преди да стане от стола си. Също като дете, което иска да се направи на хитро, побърза да пресече улицата, докато една кола идваше от обратната посока.

И точно тогава падна внезапно насред уличното платно.

Сан Франциско,

болница „Ленъкс“

Ядосана, Бони прелисти страниците на романа и видя, че са чисто бели.

— Боя се, че днес няма да можете да научите края на историята, госпожо Кауфман.

Етел смръщи вежди и погледна книгата по-внимателно. Тя прекъсваше внезапно на страница 266, насред едно недовършено изречение.

— Това несъмнено е дефект при отпечатването. Трябва да я върнеш в книжарницата.

— Купих я по интернет!

— Е, тогава са те измамили.

Засегната, Бони почувства как червенина облива бузите й. Жалко. Книгата беше вълнуваща, а илюстрациите с акварели — много изискани.

— На масата! — извика дежурният, като бутна вратата, за да сервира подносите с храна.

Както всеки път, когато идваше тук, Бони имаше право на порция. В менюто: зеленчукова супа, салата от брюкселско зеле и варена треска.

Бони стисна зъби и се насили да хапне няколко залъка. Защо рибата още плуваше във вода? Защо супата от зелен фасул имаше такъв кафеникав цвят? А безсолният сос… гадост.

— Не е ужасно, нали — извини се госпожа Кауфман.

— Нещо средно между откровено отвратително и наистина противно — предположи Бони.

Старата жена се усмихна леко.

— Всичко бих дала за едно хубаво шоколадово суфле. Това е малкият ми грях.

— Никога не съм опитвала! — каза Бони и се облиза.

— Ще ти напиша рецептата — предложи Етел. — Дай ми химикалка и книгата! Поне за нещо да послужи.

Тя отвори романа и на първата от белите страници изписа с най-красивия си почерк:

Суфле с шоколад

200 г черен шоколад;

50 г захар;

5 яйца;

30 г брашно;

50 г полуобезмаслено мляко.

1) Начупете шоколада, на парчета и го разтопете на водна баня…

Париж,

Сен Жермен де Пре

— Отвори си очите!

Били лежеше на улицата.

Клиото беше ударило спирачки точно навреме, за да не я удари. На ул. „Бонапарт“ движението беше спряло и около младата жена вече се събираше тълпа.

Бях се навел над нея и повдигнах краката й, за да позволя на кръвта да тръгне обратно към мозъка. Обърнах главата й на една страна и разхлабих дрехите, като следвах точно указанията, които ми беше дал д-р Филипсън. След известно време Били се върна в съзнание и лицето й започна да възвръща цвета си. Прилошаването й беше внезапно и кратко: припадък, какъвто беше получила в Мексико.

— Не бързай да се радваш: още не съм умряла — подметна шеговито тя.

Стиснах китката й. Пулсът беше слаб, дишаше тежко, а по челото блестяха капчици пот.

На другия ден имахме уговорена среща с д-р Клузо, когото Орор ми беше препоръчала. От все сърце се надявах компетентността му да е на висотата на репутацията му.

Лос Анджелес

— Полиция, отворете!

Застанала на шпионката, Анна наблюдаваше полицейската служителка, която чукаше на вратата й.

— Зная, че сте тук, госпожо Боровски! — извика Керъл и показа значката си.

Примирена, Анна завъртя бравата и показа разтревоженото си лице в отвора.

— Какво желаете?

— Само да ви зададем няколко въпроса за една книга, която сте препродали по интернет.

— Не съм я откраднала! — защити се Анна. — Намерих я в една кофа.

Керъл погледна Майло, който поде:

— Трябва да ни дадете адреса на лицето, на което сте я продали.

— Някаква студентка, струва ми се.

— Студентка?

— Във всеки случай живее в кампуса Бъркли.

Сан Франциско,

болница „Ленъкс“,

16 часа

Етел Кауфман не можеше да заспи. След като Бони си тръгна след обяда, тя не спираше да се върти в леглото си. Нещо не беше както трябва. Е, като се изключи ракът, който разяждаше дробовете й…

Беше тази книга. Или по-скоро беше това, което беше написала на белите страници. Тя се изправи, подпря се на възглавницата си и взе романа от нощното шкафче, като го отвори на страницата, където калиграфски беше изписала рецептата за десерта на своето детство. Откъде се беше появила тази носталгия? От неизбежността на смъртта, която приближаваше с всеки изминал ден? Вероятно.

Носталгията… Мразеше тези неща. Пътят на живота беше толкова бърз, че беше решила никога да не поглежда назад. Винаги беше живяла за мига, като се опитваше да се абстрахира от миналото. Не пазеше сувенири, не празнуваше рождените си дни, местеше се на всеки две или три години, за да не се привързва нито към нещата, нито към хората. Винаги бе смятала това за условие за оцеляване.

Но този следобед миналото почука на вратата й. Тя стана с мъка и направи няколко крачки до металния гардероб, където бяха подредени вещите й. Извади малкия куфар от груба кожа с цип, който й беше донесла Катя, племенницата й, при последното си гостуване. Неща, които Катя беше намерила, докато опразваше къщата на родителите си, преди да я обяви за продажба.

На първата снимка беше написана датата март 1929 г., няколко месеца след нейното раждане. На нея имаше влюбена двойка, която гордо позираше с трите си деца. Етел беше в ръцете на майка си, а сестра й и брат й, близнаци с четири години по-големи от нея, бяха застанали до баща си. Хубави дрехи, искрени усмивки, разбирателство — от тази снимка се усещаше семейната любов и топлота. Етел отдели снимката настрани на леглото си. Не я беше поглеждала от десетки години.

Следващият документ беше пожълтяла статия, илюстрирана с множество снимки от 40-те години: нацистките униформи, оградите от бодлива тел, жестокостта… Списанието отпращаше Етел към собствения й живот. Беше едва на десет години, когато пристигна в Съединените щати с брат си. Бяха напуснали Краков точно преди немците да успеят да направят част от града в гето. Сестра й трябваше да дойде при тях по-късно, но не беше имала този шанс — беше умряла от тиф в Плашов. А родителите им не бяха оцелели в концентрационния лагер в Белзец.

Етел продължаваше да се връща назад в миналото. Следващият документ беше черно-бяла пощенска картичка, на която имаше балерина, танцуваща на пръсти. Това беше тя, в Ню Йорк. Там беше прекарала юношеските си години, в семейството на бащата на майка си, което беше съумяло да открие и насърчи дарбата й. Бързо се беше отличила и беше ангажирана в „Ню Йорк Сити Балет“ — компанията, която беше създал Джордж Баланчин.

„Лешникотрошачката“, „Лебедово езеро“, „Ромео и Жулиета“ — беше танцувала големите роли в най-великите балетни постановки. Но на двадесет и осем беше принудена да се откаже заради зле лекувана фрактура, в резултат на която започна да куца.

Усети объркване, от което настръхна. На гърба на картичката намери програмата на един нюйоркски спектакъл. След контузията беше станала преподавателка в „Скул ъф Америкън Балет“ и участваше в постановките на няколко музикални комедии на Бродуей.

Още една снимка беше много болезнена, дори след десетилетията. Снимката на един таен любовник. Мъж, който беше с десет години по-млад от нея и в когото се беше влюбила, когато беше на тридесет и пет години: една страстна история, която заради няколко часа еуфория й беше струвала години на страдания и разбити илюзии.

А после…

А после — кошмарът…

Кошмар, който започна в светлината на следващата снимка, малко замъглена, която тя самата беше направила, като се оглеждаше в едно огледало. Снимката на издутия й корем.

Съвсем неочаквано Етел беше забременяла малко преди да навърши четиридесет години. Дар, който тя беше приела с безкрайна признателност. Никога през живота си не се беше чувствала толкова щастлива, колкото през първите шест месеца на бременността. Разбира се, прилошаваше й и беше смазана от умора, но бебето, което растеше в корема й, я беше преобразило.

Но една сутрин, три месеца преди термина, водите й бяха изтекли без видима причина. Бяха я откарали в болницата, където й направиха необходимите изследвания. Спомняше си всичко с необикновена яснота. Бебето беше все още в корема й. Тя усещаше как я рита, чуваше как бие сърцето му. После гинекологът, който беше дежурен тази нощ, й беше казал, че кухината, където са околоплодните води, е пробита, а без амниотична течност бебето няма да може да живее. Тъй като кухината била суха, трябвало да предизвикат раждане. И тогава започна кошмарната нощ, в която беше родила своето бебе, като знаеше, че то няма да оживее. След дълги часове не беше дала живот, а смърт.

Успя да го види, да го докосне, да го прегърне. Беше толкова малък и толкова хубав. По време на раждането не беше решила какво име да даде на сина си. Беше го наричала бамбино, моят бамбино.

Бебето беше живяло само минута, преди сърцето му да спре. Етел никога нямаше да забрави тези шестдесет секунди, през които беше майка. Шестдесет сюрреалистични секунди. След това престана да живее. Само се правеше на жива. Цялата й светлина, цялата й радост, цялата й вяра свършиха през тази една минута. Целият плам, който беше останал у нея, беше угаснал с нейния бамбино.

Сълзите, които се стичаха по бузите й, падаха върху един дебел плик от седефена на цвят хартия. Тя го отвори и извади от него кичурче от косите на бамбино. Дълго плака, но това я освободи от тежестта, която таеше в себе си от години.

Сега беше уморена. Преди да си легне отново, обзета от внезапно вдъхновение, тя залепи снимките, статията, пощенската картичка и кичурчето коса на белите страници на книгата. Обобщение в десетина страници на силните моменти в живота й.

Ако трябваше да започне отново, дали щеше да промени нещо в живота си? Прогони това питане от ума си. Този въпрос нямаше смисъл. Животът не беше видеоигра с множество избори. Времето минава и ние отминаваме с него, като най-често правим това, което можем, вместо това, което искаме. Съдбата върши останалото, а шансът слага щипката сол. Това е.

Тя сложи книгата в голям, здрав амбалажен плик и повика дежурната сестра, за да я помоли да предаде пакета на Бони дел Амико, когато дойде в болницата.

Девически интернат,

кампус Бъркли,

19 часа

— Не яж много тирамису в Рим! — лукаво посъветва Ю Чан. — В това нещо има поне един милиард калории, а ти напоследък понапълня, нали?

— Не се тревожи за мен — отвърна Бони, затваряйки куфара си. — Това май се харесва на момчетата, доколкото можах да разбера…

Младото момиче погледна през прозореца. Вече беше тъмно, но тя забеляза фаровете на таксито, което беше поръчала.

— Тръгвам.

— Успех! Размажи им физиономиите на ония селяндури! — окуражи я китайката.

Бони слезе по стълбите на интерната и даде багажа си на шофьора на таксито, който го натовари в колата.

— На летището ли отивате, госпожице?

— Да, но преди това бих искала да се отбия набързо в болница „Ленъкс“.

По пътя Бони мислеше трескаво. Защо изпитваше нужда да се върне при госпожа Кауфман? Когато си тръгна от там на обяд, й се беше сторила уморена и малко тъжна. Но най-вече старата жена се беше сбогувала някак твърде тържествено, като настоя да я прегърне, което наистина не й подхождаше.

Сякаш се виждаме за последно…

Таксито спря в задръстване.

— Оставям ви чантата си, става ли? Само пет минути.

— Не бързайте. Ще спра на паркинга.

Девически интернат,

кампус Бъркли,

19.30 часа

— Полиция, отворете!

Ю Чан подскочи. Беше се възползвала от отсъствието на съквартирантката си, за да се порови в компютъра й и да се опита да прочете имейлите й. За няколко секунди се паникьоса, представяйки си, че някаква камера, скрита в стаята, я беше издала.

Бързо загаси монитора, преди да отвори вратата.

— Аз съм офицер Керъл Алварес — представи се Керъл, знаейки много добре, че няма разрешение да влиза в университетския кампус.

— Бихме искали да говорим с Бони дел Амико — съобщи Майло.

— За малко я изпуснахте — отговори Ю Чан с облекчение. — Току-що тръгна за летището. Ще участва в турнир по шах в Рим.

В Рим! По дяволите!

— Знаете ли номера на мобилния й? — попита той и извади своя телефон.

Паркингът на болница „Ленъкс“,

19.34 часа

На задната седалка на таксито звънът на телефона на Бони отекна от дъното на чантата й в стил пачуърк. Звънът беше настойчив, но шофьорът дори не го чу. Докато чакаше пътничката си, беше усилил звука на радиото, за да слуша мача на „Мете“ срещу „Брейвс“.

Бони излезе от асансьора и тръгна тихо по коридора.

— Часът за посещения свърши, госпожице! — спря я една сестра.

— Аз… бих искала да видя г-жа Кауфман, преди да замина за чужбина.

— Хм… вие сте малката доброволка, нали?

Бони кимна с глава.

— Етел Кауфман заспа, но остави един плик за вас.

Леко разочарована, Бони последва жената в бяло до стаята, за да получи пакета с книгата.

Когато се върна в таксито, на път за летището, тя с изумление откри снимките и обясненията, добавени от старата жена. Завладяна от емоциите, тя и за миг не помисли да погледне телефона си.

Международно летище Сан Франциско,

писта за излитане №3,

полет 0966,

21.27 часа

„Добър вечер, дами и господа!

Говори главният стюард. За мен е удоволствие да ви посрещна на борда на нашия «Боинг 767», пътуващ за Рим. Времетраенето на полета ще е около 13 часа и 55 минути. Качването на борда приключи. В креслото срещу вас ще намерите указанието за сигурност, заедно с мерките при спешност, които ви молим да прочетете внимателно. Сега ще видите демонстрация…“

Международно летище Сан Франциско,

зала за заминаване

21.28 часа

— Полетът за Рим? Съжалявам, току-що приключихме качването на пътниците — оповести стюардесата, като погледна в екрана на компютъра си.

— Не е истина! — ядоса се Керъл. — Никога няма да вземем проклетата книга. Опитай се да се обадиш на това момиче!

— Вече й оставих две съобщения — каза Майло. — Сигурно е сложила телефона си на вибрации.

— Опитай пак, моля те.

Писта за излитане №3,

полет 0966

21.29 ч.

„Ще излетим след малко. Моля да закопчаете предпазните си колани, да изправите облегалките на креслата си и да изгасите мобилните си телефони. Напомняме ви, че на самолета пушенето е забранено и е строго забранено да се пуши в тоалетните.“

Бони закопча колана си и се зарови в чантата, за да си извади пътната възглавничка, маската за очи и книгата. Докато загасяше телефона, видя, че червената лампичка мига, сигнализирайки за съобщения или пропуснати повиквания. Изкуши се да ги провери, но укорителният поглед на стюардесата я разубеди.

Париж,

полунощ

Холът на малкия ни апартамент беше огрян от приглушената светлина, идваща от десетина свещи. След една спокойна нощ Били беше заспала на канапето. Аз бях включил компютъра си, изпълнен с притеснение, и бях отворил програмата за текстообработка. Ужасната бяла страница се появи на екрана, а заедно с нея и гаденето, тревогата и паниката, които бяха станали нещо обикновено за мен.

Насили се!

Насили се!

Не.

Станах от стола си, отидох до канапето и вдигнах Били на ръце, за да я отнеса в стаята. Насън тя промърмори, че е много тежка, но ме остави да я нося. Нощта беше прохладна, а радиаторът в стаята излъчваше доста слаба топлина. В гардероба намерих втора завивка и я увих като малко дете.

Тъкмо щях да затворя врата, когато я чух да ми казва: „Благодаря“.

Бях дръпнал завесите, за да предпазя съня й от светлините на улицата. „Благодаря, че се грижиш за мен. Преди теб никой не го е правил.“

* * *

„Преди теб никой не го е правил.“

Изречението още звучеше в главата ми, когато отново седнах на бюрото. Гледах курсора на екрана, който ми се подиграваше, мигайки.

На какво се дължи вдъхновението ви? Това беше класическият въпрос, който най-често се чуваше от устата на читателите и журналистите и, честно казано, никога не съм бил способен да отговоря сериозно на този въпрос. Писането изисква аскетичен живот: да изпълня четири страници на ден ми отнемаше около петнадесет часа. Нямаше магия, нямаше тайна, нямаше рецепта: трябваше просто да се откъсна от света, да седна на едно бюро, да си сложа слушалките, да си пусна класическа музика или джаз, както и да предвидя сериозен запас от капсули с кафе. В добрите дни ставаше нещо хубаво и можех да напиша наведнъж десетина страници. В тези благословени периоди се убеждавах, че историите вече съществуват някъде на небето и че гласът на някой ангел идва и ми диктува това, което трябва да напиша, но такива моменти бяха редки. Перспективата да напиша петстотин страници за няколко седмици ми се струваше съвършено невъзможна.

„Благодаря, че се грижиш за мен.“

Гаденето ми беше изчезнало. Безпокойството ми се беше превърнало в треска. Треската на актьора точно преди вдигането на завесата.

Поставих пръстите си на клавиатурата и те започнаха да се движат почти пряко волята ми. Първите редове се появиха като с вълшебна пръчица.

Глава 1

Доколкото си спомням като кореняк, никога не бях виждал толкова студена зима в Бостън. Вече повече от месец градът се превиваше под снега и леда. В кафенетата разговорите се въртяха най-често около тъй нареченото затопляне на климата, с което медиите ни проглушаваха ушите. „Да бе, какво приказваш! Всичко това си е чисто шарлатанство!“

В апартамента си в „Саути“ Били Донели спеше неспокойно. До този момент животът никак не се бе държал ласкаво към нея. Тя още не знаеше, но това щеше да се промени.

Това е, тръгна.

Веднага разбрах, че чувствата, които изпитвах към Били, ме бяха освободили от проклятието. Тя ме караше да се върна в действителния живот, беше успяла да намери ключа на катинара, който бе заключил ума ми.

Бялата страница вече не ме плашеше.

Започнах да пиша и работих през цялата нощ.

* * *

„Дами и господа, говори главният стюард. Току-що кацнахме на летище «Фиумичино» в Рим, където температурата на въздуха е 16°С. Моля да ни извините за лекото закъснение. Моля да останете седнали и със закопчани предпазни колани до пълното спиране на самолета. Моля да внимавате при отварянето на багажните отделения и да се уверите, че нищо не сте забравили. От името на целия екипаж на «Юнайтед Еърлайнс», ви пожелавам приятен ден и се надявам скоро да ви видим отново.“

Бони дел Амико се събуди трудно. Беше спала през целия полет и сънят й беше неспокоен и изпълнен с кошмари, от които не можеше да се отърси.

Слезе от самолета все още съвсем сънена, без да забележи, че е забравила в мрежата на седалката книгата, която й беше дала Етел Кауфман.

[1] Сбогом, моя арника. — Б.пр. ↑

30
Лабиринтът на живота

Няма нищо по-трагично: да видиш някого да издъхва, изгубен в лабиринта на живота.

Мартин Лутър Кинг

Понеделник, 13 септември,

15-ти район, Париж,

9 ч.

Слязохме на станция „Балар“, последна спирка на линия №8 на метрото. Беше началото на парижката есен, температурата беше приятна и се усещаше началото на учебната година.

Болницата „Мария Кюри“ беше огромна сграда, разположена на брега на Сена, до парка „Андре Ситроен“. Главната й фасада, цялата облицована в стъкло, следваше извивката на улицата и създаваше впечатление за огледало, в което се отразяваха околните дървета.

Според това, което бях успял да прочета в брошурата, тя включваше отделенията на старите парижки болници и се смяташе за една от най-успешните в Европа, особено с кардиологичното си отделение, в което работеше професор Клузо.

След като три пъти объркахме входа и се загубихме в меандрите на големия централен двор, един служител ни насочи към асансьорите и се качихме на предпоследния етаж.

Независимо че имахме записан час, бяхме принудени да изчакаме лекаря 45 минути. Според неговата секретарка Корин, професор Клузо, който живееше в сградата, където се намираха неговите болни, се връщал същата тази сутрин от Ню Йорк, където преподавал два пъти месечно в престижното „Харвард Медикъл Скул“.

Под наблюдението на Корин ние изчакахме във великолепен кабинет, украсен с мебели от дърво и метал и предлагащ прекрасен изглед към Сена и покривите на Париж. Заставайки пред стъклената стена, човек можеше да види корабчетата, които мързеливо се плъзгаха по реката, моста „Мирабо“ и другата Статуя на свободата в края на Лебедовия остров.

Мъжът, който влезе в стаята, приличаше повече на инспектор Коломбо, отколкото на известен професор по медицина. Разрошена коса, мръсно и небръснато лице, смачкан шлифер, наметнат върху раменете му като плащ. Карираната му риза се беше измъкнала от зеленикавия пуловер и падаше върху кадифени панталони, осеяни с повече от съмнителни петна. Ако бях срещнал този човек на улицата, може би щеше да ми се прииска да му дам някоя монета. Трудно беше да се повярва, че освен отделението си в болницата, той ръководеше екип от лекари и инженери, които от петнадесет години работеха върху създаването на самостоятелно изкуствено сърце.

Той измърмори нещо неясно, за да се извини за закъснението си, замени шлифера си с жълтеникава престилка и несъмнено под влияние на часовата разлика се отпусна във фотьойла си.

Някъде бях чел, че при първата ни среща с ново лице мозъкът ни решава за една десета част от секундата дали можем да се доверим на този човек. Това е толкова бърз процес, че способностите ни за разсъждение просто нямат време да повлияят върху тази първа, инстинктивна реакция.

И тази сутрин, въпреки небрежния му вид, в моето съзнание се отпечата именно усещане за доверие към професор Клузо.

Били също не се остави външният му вид да й повлияе и подробно му изложи симптомите си: загуба на съзнание, голяма умора, бледност, задъхване при най-малкото усилие, гадене, треска, загуба на тегло и киселини в стомаха.

Докато той се запознаваше с тези информации, мърморейки едва доловими „хм, хм“, аз му подадох папката с медицинската документация от изследванията на Мортимър Филипсън. Той сложи бифокални очила, модел 1970 г., и прегледа всичко с недоверие, но пламъкът в погледа му, който пронизваше зад кръглите очила, издаваше жив и разтревожен ум.

— Ще направим изследвания — отсече той, като властно изхвърли картонената папка в кошчето за боклук. — Тези анализи, направени в диспансера на някакъв екзотичен хотел, и тази история за „хартиеното момиче“ от мастило и целулоза — всичкото това са врели-некипели.

— А моите припадъци? — подразни се Били. — А моите кос…

Той я прекъсна грубо:

— За мен вашите повтарящи се сърцебиения са свързани с рязък спад на церебралното кръвоснабдяване. Те определено се дължат на сърдечна или съдова аномалия. Което е добре: това е точно моята специалност, както и на отделението, което ръководя.

Надраска на бланка за рецепта списък с всички изследвания, които трябваше да се направят през деня и предложи да се видим отново същата вечер.

Рим,

летище „Фиумичино“

„Боингът 767“, пристигнал от Сан Франциско, стоеше на своето място за паркиране. Пътниците бяха напуснали преди повече от половин час и служителите по поддръжката вече чистеха салона на самолета.

Майк Портой, дежурният пилот, завърши доклада след полета и затвори лаптопа си.

Писна ми от тая бумащина! — помисли си той, прозявайки се.

Беше попретупал отчета си, но петнадесетчасовият полет го беше изцедил. Погледна екрана на телефона си. Жена му му беше оставила нежно съобщение. За да избегне обаждането, той й изпрати едно от ония съобщения „copy/paste“, които пазеше в запас. Днес имаше доста по-приятни занимания от плещене на празни приказки с женицата. Тази вечер трябваше непременно да се срещне с Франческа. Всеки път, когато идваше в Рим, той правеше всичко възможно да си опита късмета с красивата стюардеса, която работеше в отдела за изгубени вещи. Двадесетгодишна, свежа, секси, апетитна с щедрите си форми, Франческа го подлудяваше. До този момент винаги беше отхвърляла неговите аванси, но това щеше да се промени, чувстваше го.

Майк излезе от кабината. Среса се и закопча сакото си.

Никога не подценявай престижа на униформата.

Но преди да напусне самолета, трябваше да намери някакъв претекст, за да заговори младата италианка.

Погледна екипа по почистването, който — бърз и ефикасен — си беше разпределил задачите. На първата количка сред списанията и използваните носни кърпички забеляза красива книга с корица от тъмносиня кожа. Приближи се, взе я в ръце, погледна корицата, украсена със звезди, на която името на автора и заглавието на романа се открояваха, изписани със златни букви: Том Бойд — „Трилогията на ангелите“, том 2.

Никога не съм го чувал, но това ще свърши работа. Ето я моята стръв!

— Не можете да вземете тази книга, господине.

Той се обърна, хванат на местопрестъплението. Кой се осмеляваше да му говори така?

Беше една от чистачките. Тъмнокожа, по-скоро хубава. На врата й висеше задължителният бадж с името — Каела, а на памучното шалче, което прибираше косите й, беше отпечатана звездата на син фон на сомалийското знаме.

Той я изгледа презрително:

— Поемам отговорността за това! — решително заяви той, посочвайки книгата. — Точно трябва да мина през бюрото за изгубени вещи.

— Длъжна съм да съобщя на шефа на моя екип, господине.

— Съобщете на Господ Бог, ако това ще ви достави удоволствие — подигравателно рече той, повдигайки рамене.

Взе книгата в ръка и напусна самолета.

Тази вечер Франческа щеше да спи в неговото легло!

— Улица „Марио де Бернарди“.

В таксито, което я откарваше в хотела, Бони изведнъж се сети да включи мобилния си телефон. Преливаше от съобщения! Първо баща й, който се тревожеше, после един налудничав есемес от Ю Чан, която я предупреждаваше, че полицията я търси, и най-вече няколко съобщения на гласовата поща и есемеси от някой си Майло, който искаше да купи романа на Том Бойд, който тя беше поръчала по интернет.

Каква шантава история!

Обзета от лошо предчувствие, тя започна да рови в чантата си и установи, че книгата я нямаше.

Забравила съм я в самолета!

Таксито тъкмо щеше да поеме по магистралата, когато Бони възкликна:

— Спрете, моля ви! Можете ли да обърнете?

* * *

— Отпуснете се, госпожице. Прегледът е напълно безболезнен.

Били беше легнала гола до кръста, обърната на лявата си страна. На дясната й страна кардиологът залепи три електрода върху гърдите й, преди да размаже гел.

— Ще ви направим ехография на сърцето, за да потърсим евентуален тумор и да уточним местоположението му.

Думите му бяха последвани от действия и той започна да мести сондата в различни положения между ребрата на Били, близо до гръдната кост, като всеки път правеше по няколко снимки. Ясно различавах на екрана биенето на сърцето на младата жена, която се беше свила от страх. Виждах и загриженото изражение на лекаря, чието лице се затваряше все повече с продължаването на прегледа.

— Сериозно ли е? — не можах да се сдържа и попитах.

— Професор Клузо ще коментира резултатите — отвърна ми той хладно.

Но добави по собствена инициатива:

— Мисля, че ще допълним ехокардиографията с ядрено-магнитен резонанс.

Рим,

летище „Фиумичино“

— Франческа няма ли я?

На пилота му беше трудно да прикрие разочарованието си. Зад бюрото заместничката вдигна глава от списанието си, за да му даде известна надежда:

— Ползва си почивката в „Да Винчи’с“.

Майк си тръгна без да благодари и дори не си направи труда да остави книгата, която беше взел от самолета.

Разположено в единия ъгъл на Терминал 1, „Да Винчи’с“ беше малък оазис в сърцето на летището. Сред декор от розов мрамор, помещението изглеждаше като артистично кафене с колони и сводове, обвити в бръшлян. Около един огромен П-образен бар се блъскаха пътници, които гълтаха на един дъх силните еспресота и опитваха сладкишите, правени на място.

— Хей, Франческа — извика той, когато я забеляза.

Всеки път му се струваше все по-хубава. Говореше с един млад служител — палячо с престилка на кафеджия, на когото плащаха, за да приготвя кафетата церемониално — като се започне от зелените зърна и се стигне до нектара, сервиран в чашка.

Майк приближи, сложи книгата на бара и се опита да се включи в разговора, налагайки своя език — американския — и своята тема на разговор — самия себе си. Но красивата италианка се прехласваше пред своя млад събеседник, попиваше думите му и трепкаше с клепачи: той имаше прелъстителна усмивка, засмени очи и кестеняви къдрици. Подтикнат от тестостерона, Майк изгледа неприязнено римския ангел, после покани Франческа да вечеря с него. Знаел едно ресторантче близо до „Кампо де Фиори“, където правели страхотни антипасти и…

— Тази вечер ще излизам с Джанлука — отговори тя и поклати глава.

— Ммм… тогава може би утре? Ще бъда два дни в Рим.

— Благодаря ти, но… не! — отклони тя поканата, преди да тръгне, смеейки се лудешки, със своя приятел.

Майк пребледня. Нещо му убягваше. Как можеше тая малка пръдла да предпочете това нищожество пред него? Той беше следвал осем години, за да достигне до професия, носеща престиж, която очароваше хората. Оня имаше някакво лайняно бачкане на непостоянно работно време. Той покоряваше небето, а оня получаваше чисто седемстотин и деветдесет евро по заместване…

За да не се изложи съвсем, Майк се насили да поръча нещо. Двете гургулички отдавна бяха продължили разговора си на италиански. Омагьосващият аромат на кафето го удари в главата. Изгълта дългото кафе на един дъх и си изгори езика.

Толкова по-зле, ще си намеря някоя проститутка при „Сан Лоренцо“ — помисли си ядосано, като прекрасно знаеше, че това нямаше да заличи смеха на Франческа.

Слезе от стола си и напусна кафенето с подвита опашка, забравяйки на бара книгата с кожената подвързия и готическата корица…

Летище „Фиумичино“,

бюро за изгубени вещи,

пет минути по-късно

— Съжалявам, госпожице, никой не ни е носил вашия роман — съобщи Франческа на Бони.

— Сигурна ли сте? — попита девойката. — Тази книга е много важна за мен. В нея има и снимки, и…

— Слушайте, сега ще попълните един формуляр, като опишете възможно най-подробно загубения предмет, както и номера на полета, и ако някой го донесе, ние ще ви се обадим незабавно.

— Добре — отвърна тъжно Бони.

Тя се постара да попълни документа, но един глас дълбоко в нея й казваше, че няма да види повече странната недовършена книга на Том Бойд, както и че никога няма да опита вкуса на шоколадовото суфле на г-жа Кауфман…

Болница „Мария Кюри“,

кей „Сена“, Париж,

19.15 ч.

— Корин, резултатите на г-ца Донели! — извика Жан-Батист Клузо, като отвори вратата на кабинета си.

Видя учудения ми поглед, насочен към интерфона на бюрото му.

— Така и никога не можах да разбера как работи това нещо: твърде много копчета! — измърмори той и се почеса по главата.

Очевидно същото се отнасяше и за неговия „Блекбери“ последен модел, който мигаше и вибрираше на всеки две минути, без той да му отдава и най-малко внимание.

Цял ден беше оперирал и изглеждаше по-повехнал от сутринта. Умореното му лице беше набраздено от тъмни кръгове, а гъстата му брада сякаш беше пораснала с половин сантиметър за няколко часа.

Над Париж се спускаше нощта и потапяше стаята в полумрак. Но Клузо не си даде труда да запали лампите. Задоволи се да натисне централния бутон на едно дистанционно, което включи огромен плосък екран, закачен на стената, на който се заредиха резултатите от изследванията на Били.

Лекарят се приближи до светлото пано, за да коментира първия документ:

— Кръвният анализ потвърди намаляването на равнището на тромбоцитите, което е причината за вашата анемия — обясни той, като гледаше младата жена през призмата на странните си очила.

Натисна едно копче и премина към следващото изображение:

— Що се отнася до ехокардиографията, тя ясно показа наличието на множество сърдечни миксоми.

— Миксоми? — разтревожи се Били.

— Тумори, които се намират в сърцето — уточни Клузо.

Той се доближи до екрана и посочи с дистанционното един детайл в медицинското изображение, който представляваше тъмна маса във формата на топчица.

— Първият тумор е разположен в дясното предсърдие. Има класическа форма, с късо удължение от гелообразно вещество. На пръв поглед ми се струва доброкачествен…

Помълча няколко секунди, преди да продължи върху друга снимка:

— Вторият тумор е по-обезпокоителен. Има необичайна големина от около десет сантиметра и влакнеста, твърда и жилеста форма. Захванал се е на конусообразния отвор и положението му пречи на притока на богатата на кислород кръв в дясната част на сърцето. Това обяснява вашите задушавания, бледността ви и сърцебиенето, тъй като организмът не е достатъчно кръвоснабден.

И аз се приближих до снимката. Туморът имаше формата на грозд, закачен за кухината на сърцето с нишки. Не можех да не си мисля за корените и влакната на дървото, които пренасят жизнените сокове, сякаш някакво дърво растеше в сърцето на Били.

— Аз… аз ще умра, нали? — попита тя с треперещ глас.

— Като се има предвид обема на миксома, ако не бъде отстранен възможно най-бързо, наистина има сериозен риск да получите сърдечна емболия и да умрете внезапно — потвърди Клузо.

Той изгаси екрана, запали лампите и седна отново във фотьойла си.

— Това е хирургическа намеса при отворено сърце. Разбира се, има рискове, но при сегашното състояние на нещата най-голямата опасност ще бъде да не се направи нищо.

— Кога можете да ме оперирате? — попита тя.

С гръмкия си глас лекарят повика Корин, неговата секретарка, и й каза да му донесе графика. Той вече беше съвсем запълнен с операции и интервенции, планирани преди месеци. Страхувах се да не ни насочи към някого от колегите си, но в името на приятелството си с Орор той се съгласи да отложи една операция и да оперира Били след петнадесет дни.

Този тип наистина ми харесваше.

* * *

От: bonnie.delamico@berkeley.edu

Тема: Трилогията на ангелите — Том 2

Дата: 13 септември 2012 22:57

До: milo.lombardo@gmail.com

Уважаеми господине,

Прочетох многобройните съобщения, които сте оставили на телефона ми, за да изразите желанието си да купите моя екземпляр на книгата на Том Бойд, чийто агент и приятел твърдите, че сте.

Освен че книгата не се продава, ви информирам, че я изгубих по време на полет от Сан Франциско до Рим и че до този момент не е предадена в бюрото за изгубени вещи на летище „Фиумичино“.

Моля ви да приемете искрените ми поздрави.

Бони дел Амико

Рим,

летище „Фиумичино“,

кафене „Да Винчи’с“

Първите пътници от полета на „Флай Италия“ от Берлин започнаха да слизат. Сред тях беше известният художник и дизайнер Лука Бартолети, който се връщаше от кратък престой в немската столица. Три дни, които беше прекарал в даване на интервюта по повод ретроспективна изложба, организирана от „Хамбургер Банхоф“ — музеят за съвременно изкуство в Берлин. Да види платната си, окачени до тези на Анди Уорхол и Ричард Лонг, беше като един вид ръкополагане: признание за труда на цял един живот.

Лука не се забави на изхода за багаж — мразеше да мъкне разни неща. В самолета едва беше докоснал подноса с храна, включващ салата с вкус на каучук, отвратителен омлет с макарони, опакован в целофан, и сладкиш с круши, твърд като камък.

Преди да отиде при колата си, той спря в „Да Винчи’с“ да хапне нещо. Кафенето скоро щеше да затваря, но собственикът се съгласи да приеме една последна поръчка. Лука поръча капучино и сандвич с моцарела, домати и италианска шунка. Настани се на бара, за да дочете статията в „Ла Република“, която беше започнал в самолета. Когато остави вестника, за да отпие от кафето, забеляза книгата в синя кожа, забравена малко преди това от пилота. Лука беше привърженик на буккросинга[1]. Той купуваше страшно много книги, но не запазваше нито една, предпочиташе да ги оставя на обществени места, за да могат и други хора да ги ползват. Отначало сметна, че романът е бил оставен нарочно, но никакъв етикет не беше залепен на корицата в уверение, че това е така.

Лука прелисти романа, докато отхапваше от сандвича си. Тъй като не се интересуваше особено от популярната литература, никога не беше чувал за Том Бойд, но остана разочарован, когато видя, че романът е непълен и че някой от читателите му беше използвал белите страници като фотоалбум.

Нахрани се и напусна кафенето с откритието си под мишница. На подземния паркинг намери стария „Ситроен DS“ кабрио, цвят бордо, който беше купил наскоро от една разпродажба. Остави книгата на дясната седалка и потегли към югозападната част на града.

Лука живееше зад площад „Санта Мария“, на последния етаж в една сграда, боядисана в охра, в живописния, пъстроцветен квартал „Трастевере“. Имаше голям апартамент, който беше превърнал в ателие. Още щом влезе в антрето, сурова светлина — тази, от която се нуждаеше, когато създаваше картините си — заля стаята. Лука я намали. Липсата на мебели предполагаше, че никой не живее в апартамента. В центъра на помещението имаше огромна камина, заобиколена от кръгли стъкла. Навсякъде имаше стативи, четки с различна големина, мечета и валяци за рисуване, кожарски стъргалки, пчеларски ножове и десетки бурканчета с бои. Но нямаше нито детско легло, нито библиотека, ни канапе, ни телевизор.

Лука разгледа последните си платна. Всички те бяха едноцветни: вариации на белия цвят с резки, бразди, релефи и докосвания с четката, които създаваха оригинални светлинни ефекти. Много ценени творби, които достигаха значителни котировки сред колекционерите. Но Лука не беше глупав. Той знаеше, че успехът и признанието не бяха непременно отражение на талант. Времето беше до такава степен пренаситено от консумация, замърсено от шума, скоростта и вещите, че хората изпитваха един вид пречистване, като купуваха неговите картини.

Художникът свали сакото си и развълнувано започна да прелиства страниците, украсени със снимките от живота на Етел Кауфман.

Отдавна всякаква фантазия беше изчезнала от живота му. Но тази вечер изпитваше страстно желание за шоколадово суфле…

[1] Bookcrossing — културен феномен на „освобождаване“ на книги, за да могат да бъдат намерени и прочетени от други хора, които на свой ред след това ги оставят на публични места. ↑

31
Улиците на Рим

Ще бъдеш обичан в деня, когато ще можеш да покажеш слабостите си, без другият да се възползва от това, за да стане по-силен.

Чезаре Павезе

Париж,

14–24 септември

Въпреки заплахата от болестта на Били, двете седмици, предшестващи нейната операция, бяха един от най-хармоничните периоди за нашата „двойка“.

Моят роман напредваше добре. Бях си върнал вкуса към писането и нощем се чувствах въодушевен и понесен от творчески порив. Стараех се да поставя основите на един приятен и щастлив живот за Били. Седнал пред моя компютър, създавах за нея страница след страница живота, за който винаги бе мечтала: такъв, в който нямаше демони, разочарования и самоубийствени настроения.

Обикновено работех до зазоряване, после излизах в ранната утрин, в часа, в който метачите пръскаха тротоарите на „Сен Жермен“. Пиех първото кафе за деня на тезгяха на едно бистро на ул. „Бюси“, преди да се отбия в хлебарницата в пасажа „Дофин“, където правеха позлатени, топящи се понички с ябълки. Връщах се в нашето гнездо на площад „Фюрстенберг“ и приготвях две кафета с мляко, докато слушах радио. Били идваше при мен с прозявка и ние закусвахме на бар плота в кухнята, от която се виждаше площадчето. Тя си тананикаше, като се опитваше да разбере думите на френските песни. Аз избърсвах трохите от многолистно тесто от ъгълчетата на устата й и я гледах как присвива очи, за да се предпази от слънцето, което огряваше лицето й.

Докато аз отново се залавях за работа, Били прекарваше сутринта в четене. Беше намерила една английска книжарница близо до „Нотр-Дам“ и ме беше помолила да й направя списък с романите, които непременно трябваше да прочете. От Стайнбек до Селинджър, минавайки през Дикенс, през тези няколко дни тя погълна някои от романите, които бяха белязали моето юношество, като си водеше бележки, разпитваше ме за биографията на техните автори и преписваше в един бележник изреченията, които я бяха впечатлили.

Следобед, след като бях поспал няколко часа, често ходехме заедно в малкото кино на ул. „Кристин“, в което даваха стари шедьоври, за които никога не беше чувала, но които откриваше очарована: „Небето може да почака“, „Седем години размисъл“, „Магазинът зад ъгъла“… След прожекцията обсъждахме филма на чаша виенско кафе и всеки път, когато споменех нещо, което не й беше познато, тя спираше и си го отбелязваше в бележника. Аз бях Хенри Хигинс, тя беше Елиза Дулитъл[1]. Бяхме щастливи.

Вечер се заемахме с предизвикателството да приготвяме някои рецепти от една стара готварска книга, намерена в малката библиотека в нашия апартамент. С по-голям или по-малък успех опитахме да направим ястия като телешко фрикасе, патица с круши, качамак с лимон или — най-големият ни успех — агнешко бутче с мед и мащерка.

През тези две седмици открих една друга нейна страна: открих интелигентна и интересна млада жена, решена да се образова. Но най-вече сега, след като бяхме свалили оръжията, се чувствах объркан от новите чувства, които изпитвах към нея.

След вечеря й четях страниците, които бях написал през деня, а после следваха дълги разговори. В бюфета в малкия хол бяхме намерили бутилка крушова ракия. Етикетът беше наполовина изтрит, но уверяваше, че напитката е била „дестилирана съгласно вековните традиции“ от един дребен производител в северната част на Ардеш. Първата вечер силната долнокачествена ракия ни беше изгорила гърлата и решихме, че не става за пиене, което обаче не ни попречи да пийнем по глътка и на следващата вечер. На третата вечер решихме, че „в крайна сметка не е толкова лоша“, а на четвъртата — че е „направо превъзходна“. Оттук насетне ракията стана неразделна част от нашата церемония и под отпускащото въздействие на алкохола се доверявахме все повече един на друг. Така Били ми разказа за детството си, за мрачното си юношество, за отчаянието, в което я потапяло чувството за самота и което винаги я въвличало в глупави любовни истории. Разказа ми за страданието си, че никога не беше срещнала мъж, който да я обича и уважава, за надеждите си за бъдещето, и за семейството, което мечтаеше да създаде. Обикновено накрая заспиваше на канапето, докато слушаше стари плочи, забравени от собственика, и се опитваше да преведе песента на този поет с побелели коси, който държеше цигара на обложката и твърдеше, че „с времето всичко отминава“, че „се забравят страстите и се забравят гласовете, които тихо ти нашепват думи за нещастни хора: не закъснявай и се пази да не настинеш“.

* * *

След като я отнесях в нейната стая, слизах отново в хола и сядах пред моя компютър. Тогава за мен започваше нощ на самотна работа, понякога въодушевяваща, но често мъчителна, защото знаех, че Били ще прекара годините на щастие, които предвиждах за нея, далеч от мен, в свят, който бях създал, но в който дори не съществувах, до мъж, който беше най-върлият ми враг.

Преди Били да нахлуе в живота ми, наистина бях създал персонажа на Джак като отблъскващ човек. Той въплъщаваше всичко, което мразех или ме караше да се чувствам зле, когато ставаше въпрос за мъжественост. Джак беше обратното на мен, типът мъж, когото ненавиждах, този, който не исках да бъда.

Някъде към четиридесетте, с красива мутра, баща на две деца, той работеше в Бостън като заместник-директор на голяма застрахователна компания. Оженил се твърде млад, той с удоволствие мамеше жена си, която приемаше това. Самоуверен, сладкодумен, той добре познаваше женската психика и още на първата среща умееше талантливо да накара събеседницата си да му се довери. Охотно допускаше в думите и в поведението си известна доза мачизъм. Но с тази, която искаше да съблазни, най-често беше мил и нежен и точно поради това противоречие жените се влюбваха, като изпитваха опияняващото усещане, че само за тях е запазено поведението, което той отказваше на другите.

А в действителност, щом постигнеше целта си, егоцентричният характер на Джак вземаше превес. Той беше манипулатор и успяваше винаги да приеме ролята на жертва, за да обърне нещата в своя полза. Всеки път, когато се съмняваше в себе си, грубо караше любовницата си да се чувства нищожна, владеейки способността да отгатва слабите места на жените.

За нещастие именно в ноктите на този перверзен и нарцистичен съблазнител, който нанасяше на завоеванията си неизлечими рани, бях пратил моята Били. Именно в него се беше влюбила тя и с него ме беше помолила да изградя живота й.

Бях се хванал в собствения си капан, защото не може просто ей така да се промени характерът на даден романен персонаж. Макар да бях автор на книгата, не бях Господ. Фикцията има собствени правила и от единия до другия том този чист мръсник не можеше внезапно да се превърне в идеалния мъж.

Така че всяка нощ се мъчех фино да върна нещата назад и малко по малко да накарам Джак да се промени, да го направя по-човечен и постепенно да стане по-поносим.

Но за мен, дори в края на тази малко изкуствена промяна, Джак си оставаше Джак: типът, когото мразех най-много на света и на когото, поради едно странно стечение на обстоятелствата, бях принуден да дам жената, в която вече бях влюбен…

„Пасифик Палисейдс“, Калифорния,

15 септември,

9.01 часа

— Полиция! Отворете, господин Ломбардо!

Майло се събуди с мъка. Разтърка очи и стана от леглото със залитане.

С Керъл бяха стояли до късно, като прекараха по-голямата част от вечерта пред компютрите си, обикаляйки, за жалост без успех, дискусионните форуми и сайтовете за онлайн продажби в търсене на изгубения екземпляр. Навсякъде, където беше възможно, бяха оставяли съобщения и бяха вдигали тревога по имейл. Беше отегчително, тъй като се опитваха да обхванат всички италиански сайтове, които в една или друга степен имаха нещо общо с продажбата на книги или с литература.

— Полиция! Отворете, в противен случай ще…

Майло открехна вратата. Пред него стоеше служителка от шерифската служба. Дребна брюнетка със зелени очи и с ирландско-американски чар, която се вземаше за Тереза Лисбон.

— Добър ден, господине. Карен Келън, шерифски участък, Калифорния. Имаме заповед за вашето експулсиране.

Майло излезе на верандата, а в това време един камион за превозване на багаж паркираше пред къщата.

— Каква е тая отврат?

— Не ни усложнявайте работата, ако обичате! — заплаши офицерът. — През последните седмици сте получили няколко заповеди, изпратени от вашата банка.

Двама носачи вече бяха застанали пред входа и само чакаха заповед, за да започнат да опразват къщата.

— Впрочем — продължи ченгето, като му подаде един плик — ето призовката ви за явяване в съда за кражба на притежания, подлежащи на изземване.

— Говорите за…

— … за бугатито, което сте заложили, да.

С едно кимване на глава шерифът даде съгласието си на двама хамали, които за по-малко от половин час опразниха къщата от всичките й мебели.

— А това е нищо в сравнение с онова, което данъчната администрация ще ви причини! — подхвърли садистката Карен, затваряйки вратата на колата си.

Майло остана сам на тротоара, с куфар в ръка. Изведнъж осъзна, че нямаше къде да прекара нощта. Като зашеметен боксьор той направи няколко крачки надясно, после наляво, без да знае накъде да тръгне. Три месеца по-рано беше освободил двамата служители, които работеха за него, и беше продал офисите си в търговската част на града. Това беше. Вече нямаше работа, нямаше покрив, нямаше кола, нямаше нищо. Твърде дълго беше отказвал да погледне действителността трезво, като си мислеше, че в крайна сметка всичко ще се оправи, но този път тя мръснишки го беше уловила.

На лъчите на утринното слънце татуировките по горната част на ръцете му пламтяха. Тези белези от миналото го връщаха обратно на улицата, при побоищата, при насилието и мизерията, от които си мислеше, че се е измъкнал.

Полицейска сирена го извади от мислите му. Обърна се с желанието да избяга, но този път не беше враг.

Беше Керъл.

Тя веднага разбра какво се е случило. Решително грабна куфара на Майло и го сложи на задната седалка на своята патрулна кола.

— Имам много удобно разтегателно канапе, но не си мисли, че ще се настаниш просто ей така в дома ми и ще бездействаш. Има едни тапети, които отдавна искам да махна от хола, а после трябва да се пребоядиса кухнята с постна боя, както и да се оправи душът. Освен това едно кранче в банята тече и има остатъци от влага, които трябва да изчезнат. Всъщност, както виждаш, това изгонване по-скоро ме устройва…

Майло й благодари с дискретно кимване с глава. Може би вече нямаше работа, нямаше къща, нямаше кола. Но му оставаше Керъл. Беше изгубил всичко. Освен най-важното.

Рим,

квартал „Трастевере“,

23 септември

Художникът Лука Бартолети влезе в малкия семеен ресторант, който се намираше на една отдалечена уличка. Обзаведено със старинни мебели, мястото предлагаше римска кухня без излишни превземки. Тук човек ядеше макароните си на карирана покривка и пиеше виното си от гарафа.

— Джовани! — извика той.

Салонът беше празен. Беше едва 10 ч. сутринта, но във въздуха вече се носеше приятният аромат на топъл хляб. Ресторантът беше на родителите му вече повече от четиридесет години, макар че сега го управляваше брат му.

— Джовани!

В рамката на вратата се появи силует, но не беше този на брат му.

— Защо викаш толкова?

— Добър ден, мамо.

— Добър ден.

Без целувка. Без прегръдка. Без топлина.

— Търся Джовани.

— Брат ти го няма. Отиде при Марчело да купи писиаландрея[2].

— Добре, ще го почакам.

Както всеки път, когато оставаха сами, помежду им застина тежко мълчание, наситено с упреци и горчивина. Рядко се виждаха, малко си говореха. Дълго време Лука беше живял в Ню Йорк, после, когато се върна в Италия след развода си, отначало се беше установил в Милано, преди да си купи апартамент в Рим.

За да разсее неприятното напрежение, той мина зад бара и си приготви еспресо. Лука не беше семеен тип. Работата му често му служеше за претекст да избягва кръщенетата, сватбите, причастията и неделните обеди, които продължаваха до безкрайност. Но по свой начин той дълбоко обичаше близките си и страдаше от това, че не умееше да общува с тях. Майка му така и не можа да разбере неговата живопис, още по-малко успеха му. Не можеше да си обясни как хората купуват едноцветни платна за десетки хиляди евро. Лука мислеше, че за нея той беше някакъв мошеник: талантлив измамник, който успяваше да води комфортен живот, без да работи истински. Това неразбиране беше минирало отношенията им.

— Нещо ново за дъщеря ти?

— Сандра постъпи в лицей в Ню Йорк.

— Изобщо ли не я виждаш?

— Не я виждам често — каза той. — Припомням ти, че родителските права са у майка й.

— А когато я виждаш, нещата не вървят, нали?

— Виж, не съм дошъл да слушам тия глупости! — извика Лука и стана, за да си тръгне.

— Чакай! — настоя тя.

Той спря на прага.

— Видът ти е загрижен.

— Това си е моя работа.

— Какво искаше да питаш брат ти?

— Дали пази едни снимки.

— Снимки? Ти никога не правиш снимки! Постоянно повтаряш, че не обичаш да се обременяваш със спомени.

— Благодаря ти за помощта, мамо.

— Чии снимки търсиш?

Лука се измъкна по тъча:

— Ще се върна по-късно да видя Джовани — каза той и отвори вратата.

Старата жена се приближи до него и го задържа за ръкава.

— Животът ти е станал като платната ти, Лука — едноцветен, сух и празен.

— Това си е твое мнение.

— Много добре знаеш, че това е истината! — каза тя тъжно.

— Довиждане, мамо — каза той и затвори вратата зад себе си.

* * *

Старата жена повдигна рамене и се върна в кухнята. Върху вехтата й работна маса, дървена и облицована с плочки, лежеше една хвалебствена статия, която „Ла Република“ беше посветила на творчеството на Лука. Тя я дочете, после я изряза и я подреди в големия класьор, където от години пазеше всичко, което се пишеше за сина й.

* * *

Лука се върна в апартамента. Използва четките си за подпалки в голямата камина, около която беше разположено ателието му. Докато огънят се разгаряше, той събра всичките си платна и методично ги напръска със спирт, преди да ги хвърли в пламъците.

Животът ти е станал като платната ти, Лука: едноцветен, сух и празен. Хипнотизиран от огъня, в който изгаряха картините му, художникът гледаше като освобождаване как работата му се превръщаше в дим.

На вратата се позвъни. Лука се наведе през прозореца и видя прегърбения силует на майка си. Той слезе, за да поговори с нея, но когато отвори вратата, тя вече беше изчезнала, оставяйки голям плик в неговата пощенска кутия.

Той смръщи вежди и разкъса плика, без да чака. Вътре бяха точно снимките и документите, за които искаше да пита брат си!

Как се беше досетила?

Качи се обратно в ателието си и подреди на работната си маса спомените от едно далечно време.

Лятото на 1980 г.: годината, когато беше на 18 години, срещата със Стела, първата му любов, дъщеря на рибар от Порто Венере. Разходката им на пристанището пред струпаните малки, тесни и пъстроцветни къщички, обърнати към морето; следобедите, когато се къпеха в малкия залив.

Коледа на същата година: двамата със Стела се разхождат по улиците на Рим. Флирт от ваканцията, устоял на времето.

Пролетта на 1981 г.: квитанция от един хотел в Сиена — първата нощ, когато се любиха.

1982 г.: всички писма, които си бяха писали през тази година. Обещания, намерения, порив, вихрушка от живот.

1983 г.: подарък за рождения ден от Стела — компас, който бе купила в Сардиния, с гравиран надпис: „За да те връща животът винаги при мен“.

1984 г.: първо пътуване в Съединените щати. Стела на колело по „Голдън Гейт“. Мъглата на ферибота за Алкатраз. Хамбургерите и млечните шейкове в „Лорис Дайнер“.

1985 г… смехове, ръце, които се протягат… двойка, скрепена с диамантена халка… 1986 г… годината, когато продаде първото си платно… 1987 г… ще си направим ли дете или ще изчакаме още?… Първите съмнения… 1988 г… Компасът изгуби севера…

Една мълчалива сълза се спусна по бузата на Лука.

По дяволите, сега да не вземеш да се разцивриш.

Беше на двадесет и осем години, когато напусна Стела. Гаден период, когато всичко в него се разваляше. Вече не знаеше какво да прави със своята живопис и тъкмо семейството му понесе последиците. Една сутрин стана и подпали платната си, точно както го беше направил днес. После си тръгна като крадец. Нищо не обясни, направи го бързо, като мислеше единствено за себе си и за своето творчество. Намери убежище в Манхатън, където промени стила си, като изчисти картините си до крайност, докато накрая вече рисуваше само едноцветни платна в нюанси на бялото. Там се беше оженил за една предприемчива галеристка, която успя да направи работите му известни и му отвори вратата към успеха. Имаха дъщеря, но се разведоха след няколко години, като продължиха да работят заедно.

Никога повече не беше виждал Стела. От брат й разбра, че се е върнала в Порто Венере. Беше я изтрил от живота си. Беше я отрекъл.

Защо днес мислеше за тази стара история?

Може би защото не беше свършила.

Рим,

„Бабингтънс Тий-Руум“,

два часа по-късно

Чайната се намираше на площад „Испания“, точно в подножието на голямото стълбище, отвеждащо към „Светата Троица от Хълма“.

Лука седеше на малка масичка в дъното на залата — същата, на която имаше навика да сяда, когато идваше със Стела. Това беше най-старото по рода си заведение в Рим. Беше създадено от две англичанки преди сто години, по времето, когато чаят се продавал само в аптеките.

Обзавеждането изобщо не се беше променило от XIX в. насетне и създаваше английска територия в самото сърце на Рим, като разчиташе на контраста между средиземноморската страна на града и британското очарование на кафенето. Стените бяха облицовани с ламперии и етажерки от тъмно дърво, на които бяха наредени десетки книги и колекция от старинни чайници.

Лука беше отворил книгата на Том Бойд на една празна страница, точно след монтажа на г-жа Кауфман. Беше трогнат от подреждането на тези спомени, от тези парчета живот, които следваха едно след друго. Сякаш това беше някаква вълшебна книга, способна да изпълнява желания и да съживява миналото. На свой ред Лука залепи собствените си снимки, като ги редуваше с рисунки и отпечатъци. На последната снимка той беше на скутер със Стела. Ваканция в Рим, 1981 г. Бяха на деветнадесет години. Тогава тя му беше написала тези думи: Никога не преставай да ме обичаш…

Няколко минути гледа снимката. Сега, когато беше на почти петдесет години, животът му беше относително богат и му беше донесъл удовлетворения: беше пътувал, живееше от своето изкуство, позна успеха. Но като помислеше добре, не беше познал нищо по-силно от тази магия на началото, когато животът все още беше пълен с обещания и искреност.

Лука затвори книгата и залепи на корицата червен етикет, на който написа няколко думи. По телефона се свърза със сайт за буккросинг и написа кратка бележка. После, като използваше това, че никой не го гледа, плъзна книгата на една от етажерките между един том на Кийтс и един на Шели.

Лос Анджелес,

петък, 24 септември,

7 4.

По тениска и работна престилка, Майло се беше покачил на една стълбичка. С мече в ръка, той пребоядисваше с варов разтвор стените на кухнята.

Керъл отвори вратата на своята стая и влезе при него.

— Вече на работа? — попита, като се прозяваше.

— Да, не можех да заспя.

Тя огледа резултата от боядисването.

— Нали не претупваш работата?

— Шегуваш се! Вече три дни работя като роб!

— Вярно е, че се справяш доста добре — съгласи се тя. — Моля те, ще ми направиш ли едно капучино?

Майло се зае да прави кафето, а Керъл седна пред малката кръгла маса в хола. Сипа си в една купичка мюсли, после включи лаптопа си, за да си провери имейлите.

Пощата й беше пълна. Майло й беше изпратил пълния списък на общността на читателите на Том, които през последните три години бяха изпращали съобщения на писателя, минавайки през неговата интернет страница. Благодарение на имейлите, разпратени по цял свят, тя бе успяла да вдигне под тревога хиляди читатели. Беше играла открито, като им съобщи, че търси един „недовършен“ екземпляр от втория том на „Трилогията на ангелите“. Оттогава насетне всяка сутрин намираше в пощата си многобройни насърчителни съобщения.

Но имейлът, който гледаше в момента, беше по-интересен:

— Ела да видиш това — извика тя.

Майло й подаде чашата с димящо кафе и погледна през рамото й. Един сърфиращ в интернет твърдеше, че е засякъл прословутия екземпляр в сайт за буккросинг. Керъл кликна върху посочения линк и действително влезе в уеб страницата на едно италианско сдружение, което, за да популяризира литературата, насърчаваше своите членове да оставят книгите си на обществени места, за да могат те да отиват при други хора. Правилата на пътуващата книга бяха прости: лицето, което желаеше да освободи дадена книга, й даваше код и я регистрираше в страницата, преди да я остави.

Керъл написа „Том Бойд“ в прозорчето за търсене, за да получи списъка на книгите на своя приятел, които можеха да се намерят.

— Тази е! — извика Майло, като посочваше една от снимките.

Той залепи нос в екрана, но Керъл го избута:

— Дай да видя!

Нямаше никакво съмнение: книгата имаше точно същата подвързия от тъмносиня кожа със златни звезди и надпис с готически букви, които оформяха заглавието на романа.

С ново кликване Керъл разбра, че книгата е била оставена предишния ден в кафене „Бабингтънс Тий-Руум“ на площад „Испания“ №3 в Рим. Като отвори друга страница, намери пълната информация, която беше пожелал да даде luca66, псевдоним на човека, който беше оставил романа. Точното място, където книгата беше оставена — една етажерка в дъното на кафенето, както и часът на освобождаването: 13.56 ч. местно време.

— Трябва да заминем за Рим! — реши тя.

— Не бързай толкова! — укроти я Майло.

— Как така! — възмути се тя. — Том разчита на нас. Вчера говорихте по телефона. Започнал е отново да пише, но животът на Били все още е под заплаха.

Майло направи гримаса:

— Ще пристигнем много късно. Вече няколко часа, откакто книгата е била оставена.

— Да, но не е като да е била оставена на някой стол или на някоя пейка! Сложил я е на етажерка сред други книги. Могат да минат седмици, преди някой друг да я забележи!

Тя погледна Майло и разбра, че тъй като преживяваше разочарование след разочарование, накрая той беше изгубил доверие.

— Прави каквото искаш, но аз отивам.

Свърза се със сайта на една авиокомпания. Имаше полет за Рим в 11.40 ч. Докато попълваше формуляра, я попитаха за броя на пътниците.

— Двама — посочи Майло и наведе глава.

Рим,

площад „Испания“,

на следващия ден

В центъра на площада, до монументалния фонтан „Баркача“ групата от корейски туристи попиваше думите на екскурзовода:

— Дълго време площад „Испания“ се е смятал за испанска територия. Тук се намира също така международното седалище на Малтийския орден, което се ползва със статут на дрън-дрън-дрън…

С очи, вперени в дъното на фонтана, Изол Парк, на седемнадесет години, беше като хипнотизирана от светлото тюркоазено синьо на водата, на чието дъно проблясваха монетите, хвърлени от туристите. Изол мразеше да я свързват с клишето „група азиатски туристи“, което понякога беше повод за подигравки. Не се чувстваше добре в целия този церемониал, тази остаряла формула за пътуване, която се състоеше в посещението на една европейска столица на ден и чакане с часове всеки да направи една и съща снимка на едно и също място.

Ушите й бучаха, беше замаяна, трепереше. И най-вече се задушаваше сред тълпата. Крехка като вейка, тя се шмугна, за да се измъкне и се скри в първото попаднало й кафене. Това беше „Бабингтънс Тий-Руум“, на площад „Испания“ №23…

Рим,

летище „Фиумичино“

— Е, сега какво, тия ще я отворят ли тая врата, по дяволите? — извика Майло.

Застанал прав на централната пътека в самолета, той потропваше нетърпеливо.

Пътуването беше мъчително. След като тръгнаха от Лос Анджелес, първо се прекачиха в Сан Франциско, после във Франкфурт, преди да стъпят най-накрая на италианска земя. Погледна часовника си: 12.30 ч.

— Сигурен съм, че никога няма да я намерим тая книга! — изръмжа той. — Пропътувахме целия този път за нищо, а освен това умирам от глад. Видя какво ни дадоха за ядене. При тая цена на билета, това си е жива подигравка…

— Престани да се оплакваш! — помоли го Керъл. — Не мога повече да те слушам да скимтиш за това и онова. Досаден си!

Зад нея се чу одобрителен шепот.

Най-накрая вратата се отвори и позволи на пътниците да слязат. С Майло зад себе си, Керъл слезе по един ескалатор обратно на движението и се втурна, за да спечели битката за такси. За нещастие опашката беше впечатляваща, а придвижването на колите ставаше безкрайно бавно.

— Аз ти казах.

Тя дори не си направи труда да му отговори. Когато стигнаха до опашката, извади полицейската си карта, отиде до началото на опашката и я показа — същински сезам — на служителя, който отговаряше за реда.

— American police! We need a car, right now. It’s a matter of life or death[3]! — извика тя като инспектор Хари.

Това е нелепо. Изобщо няма да мине, помисли си Майло, поклащайки глава.

Но грешеше. Човекът повдигна рамене, без да се замисли много-много и за по-малко от десет секунди те вече седяха в едно такси.

— Площад „Испания“ — каза Керъл на шофьора. — „Бабингтънс Тий-Руум“.

Рим,

„Бабингтънс Тий-Руум“

Изол Парк беше седнала на малка маса в дъното на салона за чай. Младата корейка беше изпила голяма чаша чай и беше изяла един мъфин със сметана. Градът й харесваше, но й се искаше да можеше да го посети на спокойствие, без да бърза, да се поразходи из улиците, да се потопи в чуждата култура, да поговори с хората, да седне на огряната от слънце тераса на някое кафене, без непрекъснато да си гледа часовника и да се чувства длъжна да прави снимки на всеки десет секунди под натиска на групата.

Докато чакаше, тя гледаше не часовника си, а екрана на своя телефон. Продължаваше да няма съобщение от Джимбо. В Италия беше 13 ч., значи в Ню Йорк — 7 ч. сутринта. Може би още не се беше събудил.

Да, но откакто се бяха разделили преди пет дни, той не се беше обадил нито веднъж, нито беше отговорил на десетките имейли и есемеси. Как беше възможно? Бяха преживели един приказен месец в Ню Йорк, където Джимбо следваше режисура. Изол беше прекарала края на лятото на студентско пътуване в известния нюйоркски университет. Вълшебно време, през което беше открила любовта в прегръдките на американския си приятел. Миналия вторник той я беше изпратил на летището, където тя се беше присъединила към групата си и си бяха обещали да се чуват всеки ден, да продължат любовта си, независимо от далечното разстояние и може би да се видят отново на Коледа. След това красиво обещание Джимбо повече не беше дал признаци на живот и нещо в нея се беше скъсало.

Остави десет евро на масата, за да плати сметката. Това място наистина беше много очарователно с дървените ламперии и етажерките с книги. За малко да си помислиш, че си в библиотека. Тя стана и не можа да се сдържи да не порови по лавиците. Следваше английска литература и някои от любимите й автори бяха тук: Джейн Остин, Шели, Джон Кийтс и…

Смръщи вежди, откривайки една книга, която не беше на мястото си сред другите. Том Бойд? Далеч не поет от XIX в.! Извади книгата от рафта и откри етикет с червен цвят, залепен на обложката. Подтикната от любопитство, тя се върна на масата си дискретно, за да може да разгледа книгата внимателно. Лепенката носеше странен надпис:

Здравейте! Не съм изгубена! Аз съм безплатна! Не съм книга като другите. Съдбата ми е да пътувам и да обиколя света. Вземете ме, прочетете ме и на свой ред ме оставете на някое обществено място.

Хм… Изол беше малко скептична. Тя отлепи етикета и прелисти романа, за да открие необикновеното му съдържание и белите му страници, които други хора си бяха присвоили, за да разкажат на свой ред собствената си история. Нещо я трогна. Струваше й се, че тази книга има някаква магнетична сила. Етикетът съобщаваше, че беше безплатна, но тя все още се колебаеше да я сложи в чантата си…

Рим,

„Бабингтънс Тий-Руум“,

5 минути по-късно

— Там е! — изкрещя Майло, като сочеше с пръст етажерката в дъното на салона за чай.

Клиентите и сервитьорките се стреснаха при вида на този слон в стъкларски магазин. Той се втурна към шкафа и прерови рафтовете с такъв порив, че един стогодишен чайник се завъртя във въздуха, но в последния момент беше хванат от Керъл.

— Между книгите на Кийтс и Шели — припомни му тя. — Ето ги, на края! Джейн Остин, Кийтс, Шели, но… книгата на Том я няма.

— Мамка му — изкрещя той, като удари отмъстително с юмрук по ламперията.

Докато Керъл търсеше романа на друга етажерка, управителят на салона заплаши, че ще повика полицията. Майло успокои топката и се извини. Докато говореше, той забеляза една празна маса, където в една чинийка имаше парче мъфин и каничка със сметана. Обзет от предчувствие, той приближи до пейката и откри червения етикет, залепен на лакираното дърво. Прочете текста и въздъхна дълбоко:

— Само за пет минути… — обърна се той към Керъл и й подхвърли червеното етикетче.

[1] Двамата главни герои в пиесата „Пигмалион“ на Джордж Бърнард Шоу. ↑

[2] Пица с леко карамелизиран лук, аншоа и маслини. ↑

[3] Американска полиция! Трябва ни кола, веднага. Въпрос на живот и смърт. — Б.пр. ↑

32
Злото чрез злото

Исках да разбереш какво е истинска смелост — вместо да си въобразяваш, че тя е мъж с пушка в ръка. Истинската смелост е да знаеш, че няма как да не загубиш — и все пак да продължаваш, не да спреш.

Харпър Ли

Бретан, Южен Финистер,

събота, 25 септември

Огряната от слънце тераса на ресторанта беше разположена над залива Одиерн. Бретонският бряг беше красив като мексиканския, макар да беше по-студено.

— Брр, замръзвам — потрепери Били и закопча догоре ципа на якето си.

Тъй като операцията й беше предвидена за следващия понеделник, бяхме решили да се разсеем, като си подарим един уикенд за почивка далеч от Париж. Бъдещето изобщо не ме интересуваше; бях похарчил част от парите ни, за да наема кола и малка къща близо до Плогоф, срещу остров Сен.

Сервитьорът церемониално постави в центъра на масата платото с морски дарове, което бяхме поръчали.

— Нищо ли не искаш? — учуди се тя.

Гледах скептично асортимента от стриди, морски таралежи, лангустини и миди, мечтаейки си за хамбургер с бекон.

Въпреки това се опитах да обеля една лангустина.

— Като дете си — пошегува се тя.

Подаде ми една стрида, върху която беше изстискала малко лимонов сок.

— Опитай, няма по-хубаво нещо на света.

Наблюдавах недоверчиво слузестото нещо.

— Мисли си за мангото, когато бяхме в Мексико! — настоя тя.

Да умееш да опишеш вкусовете в действителния свят…

Преглътнах твърдата плът на мекотелото. Имаше силен вкус — на сол и йод. Аромат на водорасли и лешник, който оставаше в устата.

Били се засмя и ми намигна.

Вятърът развяваше белите й коси.

Зад нас се виждаше движението на рибарите и на малките пъстроцветни корабчета, които потапяха мрежите си, за да ловят миди и раци.

Няма да мисля за утре, нито за мига, когато тя вече няма да е тук.

Ще живея в настоящето.

Разходка из криволичещите улички на пристанището, после по плажа на Трескадес. Разходка с кола от залива Трепасе до нос Раз, като Били все така настоява да кара. Луд смях, припомняйки си епизода с шерифа, който ни беше спрял за превишена скорост в Калифорния. Осъзнаваме, че вече имаме много общи спомени. Спонтанно желание, веднага потиснато, да говорим за бъдещето.

А после дъждът, разбира се, който ни изненада насред разходката ни по скалите.

— Тук е като в Шотландия, дъждът е част от пейзажа — каза ми тя в момента, когато започвах да мърморя недоволно. — Ти представяш ли си да си на Хайландс или на Лох Ломонд и да грее слънце?

Рим,

площад „Навона“,

19 ч.

— Опитай това, направо си умирам! — каза Керъл и подаде на Майло лъжичка от своя десерт: домашно тартюфо, гарнирано с бита сметана.

Майло закачливо опита сладоледа с шоколад. Беше твърд, а вкусът му напомняше трюфел, което чудесно се връзваше със сърцевината от вишна.

Бяха седнали на терасата на един ресторант на площад „Навона“ — задължително място за всеки, който стъпеше във Вечния град. Заобиколен от кафенета и сладкарници за сладолед, прочутият площад беше любимо място за художниците на портрети, за мимовете и за нелегалните улични търговци.

Тъй като започваше да се стъмва, една сервитьорка дойде и запали свещта, поставена в центъра на тяхната маса. Въздухът беше топъл. Майло гледаше нежно своята приятелка. Въпреки разочарованието, че бяха изгубили следите на книгата на Том, двамата бяха прекарали един следобед на пълно разбирателство, откривайки града. На няколко пъти му се искаше да й признае любовта, за която мълчеше от толкова години. Но страхът да не изгуби приятелството й блокираше всичките му намерения. Чувстваше се уязвим и се страхуваше сърцето му да не бъде разбито. Толкова му се искаше тя да погледне по друг начин на него. Толкова му се искаше да й покаже, че има друг образ. Толкова му се искаше да й покаже мъжа, в който можеше да се превърне в деня, в който почувстваше, че е обичан.

До тях вечеряше едно австралийско семейство с малко момиченце на пет години, което от известно време разменяше лудешки смях и намигания с Керъл.

— Това хлапе е голямо сладурче, не мислиш ли?

— Да, забавно е.

— И добре възпитано!

— А ти искаш ли деца? — попита той някак направо.

Тя веднага зае отбранителна позиция:

— Защо питаш?

— Ами… би била прекрасна майка.

— Ти пък откъде знаеш? — каза тя агресивно.

— Усещам го.

— Стига глупости!

Той се почувства едновременно наранен и изненадан от отговора й.

— Защо реагираш така?

— Познавам те и съм убедена, че това е част от номерата, дето ги прилагаш на мацките, за да ги омаеш. Защото си мислиш, че те искат точно това да чуят.

— Съвсем не! Несправедлива си към мен! Какво съм ти направил, за да се отнасяш към мен толкова жестоко? — ядоса се той и преобърна една чаша.

— Ти не ме познаваш, Майло! Нищо не знаеш за личния ми живот.

— Ами хубаво де, разкажи ми, по дяволите! Каква е тая тайна, дето те разяжда?

Тя го погледна замислено и й се прииска да повярва в неговата искреност. Може би беше прибързала да се ядоса.

Майло вдигна чашата и избърса масата със салфетката си. Съжаляваше, че се беше развикал, но внезапните промени в отношението на Керъл му бяха непоносими.

— Защо стана груба и рязка, щом подхванах тази тема? — попита той по-спокойно.

— Бях бременна някога — призна тя и обърна глава.

Истината беше излязла сама. Като пчела, избягала от чаша, в която са я държали затворена с години.

Майло беше застинал. Виждаше единствено очите на Керъл, които блестяха в тъмнината като ясни звезди.

Младата жена извади самолетния си билет и го сложи на масата.

— Искаш да знаеш? Много добре. Ще избера да ти се доверя. Ще ти поверя тайната си, но след това не искам да казваш нито дума, никакъв коментар. Ще ти разкажа това, което никой не знае, и когато свърша, ще стана и ще взема такси за летището. Има един последен полет в 21.30 ч. за Лондон, а оттам има полет в 6 ч. сутринта за Лос Анджелес.

— Сигурна ли си, че…

— Убедена. Разказвам ти и си тръгвам. А после ще изчакаш поне една седмица, преди да ми се обадиш или да дойдеш да спиш у дома. Това или нищо.

— Съгласен — прие той. — Ще направим както ти искаш.

Керъл се огледа наоколо. В центъра на площада, закачени за обелиска, огромните статуи на фонтана на Четирите реки й хвърляха строги и заплашителни погледи.

— Първият път, когато го направиха с мен — започна тя, — беше вечерта на рождения ми ден. Бях на единадесет години.

Бретан,

Плогоф, нос Раз

— Стига бе, искаш да повярвам, че можеш да запалиш огън в камина? — забавляваше се Били.

— Разбира се, че мога! — отвърнах засегнато.

— Много добре, мъжки, възхитените очи на покорна жена те следват.

— Ако си мислиш да ме притесняваш така…

За голямо щастие на Били бурята бушуваше над Финистер, като блъскаше капаците на прозорците и изливаше пороен дъжд по стъклата на нашата къща, в която цареше студ като на Северния полюс. Очевидно „очарованието на селото“, както пишеше в обявата, трябваше да е синоним на „липса на радиатори“ и „лоша изолация“.

Драснах една клечка и се опитах да запаля купчината сухи листа, които бях сложил под цепениците. Малкото пламъче бързо се разгоря… и почти веднага угасна.

— Немного убедително — отсъди Били, скривайки усмивката си.

Увита в пеньоара си, с кърпа, омотана около косите, тя подскочи към огнището.

— Намери ми вестници, моля те.

Докато ровех в чекмеджето на бигуденския бюфет, попаднах на стар брой на „Екип“ от 13 юли 1998 г. — денят след победата на Франция на финала на световното първенство по футбол. На първата страница от край до край беше изписано заглавието ЗА ВЕЧНОСТТА и имаше снимка, на която Зинедин Зидан се хвърля в прегръдките на Юри Джоркаеф.

Били разгърна вестниците един по един и ги намачка, като направи рехава топка:

— Трябва да оставиш хартията да диша — обясни тя. — Баща ми ме научи.

После отдели малките клечки и избра от тях най-сухите, като ги сложи над топката хартия. След това нареди цепениците, като образува нещо като типи.

— Сега запали — каза тя гордо.

И наистина, две минути по-късно хубав огън гореше в камината.

Вятърът разтърсваше прозорците с такава сила, че можеше да ги пръсне всеки миг. После един капак изтрака; в същото време токът спря и стаята потъна в полумрак.

Започнах да ровя в елтаблото, сякаш можех да накарам лампите да светнат отново.

— Няма нищо — казах, като си придадох уверен вид. — Сигурно прекъсвачът или някой бушон…

— Може би — отговори тя подигравателно, — само че това, което човъркаш, е водомерът. Електромерът е в антрето…

Добрият играч приема забележките с усмивка. Докато минавах през стаята, тя ме хвана за ръката и…

— Чакай!

Размота кърпата от косата си и развърза колана на пеньоара, който падна на пода.

Взех я в прегръдките си; деформираните ни сенки се прегръщаха по стените.

Рим,

площад „Навона“,

19.20 ч.

С треперещ глас Керъл разказа на Майло своето мъченическо, разбито детство. Разказа му за кошмарните години, когато вторият й баща идвал в нейното легло. Тези години, през които беше изгубила всичко: усмивката си, мечтите си, невинността си и радостта си от живота. Разказа му за нощите, когато, тръгвайки си, звярът, най-сетне задоволен, винаги й повтарял: „Нали няма да кажеш на мама? Няма да кажеш на мама.“ Сякаш мама не е знаела!

Разказа му за вината, за мълчанието и за желанието да се хвърли под някой автобус всеки път, когато се прибирала от училище. После онзи аборт, който направила тайно на четиринадесет години, който я оставил разкъсана, почти мъртва, с едно неизлечимо страдание, което чувствала в корема си.

Разказа му за Том, който й помогнал да се закачи за живота, като измислял за нея, ден след ден, вълшебния свят на „Трилогията на ангелите“.

Накрая се опита да го накара да разбере недоверието й към мъжете, онова доверие в живота, което беше изгубила и никога повече не бе могла да си върне, и пристъпите на отвращение, които и днес още неочаквано я обземали, дори когато се чувствала добре.

Керъл престана да разказва, но не стана от стола си.

Майло беше удържал на думата си и не беше отворил уста.

И все пак един въпрос се наложи от само себе си.

— Но кога свърши всичко това?

Керъл се поколеба дали да отговори. Извърна глава; малката австралийка си беше отишла с родителите си. Отпи глътка вода и нахлузи пуловера, който носеше на раменете си.

— Това е другата част от историята, Майло, но не съм сигурна дали е моя.

— А… на кого тогава?

— На Том.

Бретан,

Плогоф, нос Раз

Огънят започваше да отслабва и разливаше в стаята лека светлина. Вплетени един в друг, увити в завивка, ние се целувахме с жарта на първа любов.

Час по-късно станах, за да разровя жарта и да добавя нова цепеница в огнището.

Умирахме от глад, но шкафовете и хладилникът бяха празни. В бюфета намерих бутилка ябълково вино, което — странно — беше произведено в Квебек. Беше ледено вино, произведено от ябълки, брани от дървото посред зима, когато са замръзнали. Отворих бутилката и погледнах през прозореца — бурята продължаваше да вилнее с пълна сила и дори на метър нищо не се виждаше.

Увита в покривката на леглото, Били дойде при мен до прозореца с две глинени чаши.

— Бих искала да ми разкажеш нещо — започна тя и ме целуна по врата.

Взе якето ми, сложено върху облегалката на един стол и извади портфейла ми.

— Може ли?

Потвърдих с кимване на глава. Тя отвори разшитата наполовина подплата зад отделението за банкноти и извади металната гилза.

— Кого си убил? — попита.

Лос Анджелес,

квартал „Макартър Парк“

29 април 1992 г.

На седемнадесет години съм. В библиотеката на лицея съм и уча за изпити, когато една ученичка влиза и извиква: „Оправдали са ги!“ Всички в залата разбират, че тя говори за присъдата в аферата Родни Кинг.

Една година по-рано този млад чернокож бил спрян за превишена скорост от полицията в Лос Анджелес. Пиян, той отказал да съдейства на полицейските служители, които решили да го укротят с електрически палки. Тъй като се съпротивлявал, те го пребили жестоко, без да знаят, че сцената е заснета от оператор любител, който още на следващия ден изпратил касетата на Канал 5. Много бързо кадрите бяха разпространени от телевизионните канали по цял свят, предизвиквайки гняв, срам и възмущение.

Оправдали са ги!

Разговорите спират на мига и отвсякъде се понасят ругатни. Чувствам как възмущението и омразата се покачват. Негрите преобладават в квартала. Веднага ми става ясно, че нещата ще се обърнат на зле и че е най-добре да се прибера в къщи. На улицата новината за присъдата се разпространява като вирус. Въздухът е зареден с напрежение и отчаяние. Разбира се, това не е първата полицейска саморазправа и първият юридически фарс, но този път е заснето и това променя всичко. Целият свят видя как четирима озверели полицаи пребиват нещастника: над петдесет удара с палка и дузина ритника по човека, завързан с белезници. Тази непонятна оправдателна присъда е капката, която прелива чашата. Годините на Рейгън и Буш бяха ужасни за бедните. На хората им е писнало — от безработицата и от мизерията, от дрогата и от една образователна система, която възпроизвежда неравенството.

Когато се прибирам в къщи, пускам телевизора и си сипвам купичка мюсли. На различни места са избухнали безредици и виждам първите картини на това, което ще се превърне във всекидневие през следващите три дни: грабежи, пожари, сблъсъци с полицията. Блоковете на ъгъла на „Флоренция“ и „Нормандия“ са потънали в огън и кръв. Някакви типове бягат с кашони храна от разбитите магазини. Други теглят колички с натоварени мебели и домакинска техника. Властите призовават към спокойствие; на мен обаче ми е ясно, че това няма да спре. Всъщност това ме устройва…

Събирам всичките си спестявания, скрити в едно радио, грабвам скейтборда си и се запътвам към Маркъс Блинк.

Маркъс е дребен побойник от квартала, „симпатяга“, който не принадлежи към никоя банда и се задоволява да препродава лекарства, трева и крадено оръжие. Бяхме заедно в началното училище и той има по-скоро добро отношение към мен, защото на два-три пъти бях помогнал на майка му да попълни документите за социална помощ. В квартала ври и кипи. Всички вече са се досетили, че бандите ще използват хаоса, за да си уредят сметките с други банди и с полицията. В замяна на моите двеста долара Маркъс ми намира един „Глок“ 22, каквито се търкаляха с десетки навсякъде в онова пропаднало време, когато купища корумпирани ченгета препродаваха служебните си оръжия, след като ги обявяваха за изгубени.

За още двадесет долара ми дава и един пълнител с петнадесет патрона. Въоръжен така, се прибирам у дома, усещайки хладния, тежък метал на оръжието в моя джоб.

* * *

Тази нощ не спя много. Мисля за Керъл. Грижа ме е само за едно: тормозът, който търпи, ще свърши завинаги. Измислицата може много, но не всичко. Историите, които й разказвам, й позволяват да се пренесе в един въображаем свят, където за няколко часа избягва от физическото и душевното мъчение на нейният палач. Не е достатъчно! Да живееш във фикция не е решение за дълго — не повече от това да се дрогираш или да пиеш, за да забравиш нещастието си.

Нищо не може да се направи: рано или късно действителният живот налага правата си над въображаемия.

* * *

На следващия ден насилието се вихри — отново напълно безнаказано. Хеликоптерите, наети от телевизионните канали, прелитат постоянно над града и разпространяват на живо кадри от този обсаден град, от Лос Анджелес: грабежи, улични сблъсъци, горящи сгради, престрелки между силите на реда и бунтовниците. Репортажи, които сочат липсата на организация и бездействието на полицията, неспособна да спре кражбите.

Под натиска на събитията кметът прави изявление пред медиите, в което обявява, че положението налага използването на Националната гвардия, за да установят вечерен час от мрак до зори. Лоша идея: в кварталите хората решават, че купонът скоро ще свърши и грабежите се увеличават.

В нашия квартал най-засегнати са държаните от азиатци заведения. По онова време е силно напрежението между негрите и корейците; през втория ден от размириците повечето от малките магазинчета — бакалници и магазини за алкохол, държани от корейци — са разрушени и разграбени без полицията да се намеси.

Наближава обяд. Вече цял час, стъпил на моя скейт, дебна пред бакалницата, която притежава вторият баща на Керъл. Въпреки риска, тази сутрин той е отворил магазина си, несъмнено надявайки се, че грабежите няма да го засегнат. Но сега и той се чувства в опасност и разбирам, че се готви да спусне решетките.

Точно този момент избирам, за да се покажа.

— Да ви помогна, господин Алварес?

Той не се съмнява в мен. Добре ме познава, а лицето ми вдъхва доверие.

— Ок, Том! Помогни ми да приберем дървените пана.

Взимам по едно във всяка ръка и влизам подир него в магазина.

Това е една жалка бакалийка, каквито ги има с десетки в квартала: предлага основно стоки от първа необходимост и която много скоро ще затвори заради конкуренцията на грамадния „Уолмарт“ в квартала.

Круз Арварес е среден на ръст латиноамериканец, набит, с широко, грубо лице. Физика, с която може да играе третостепенни роли в киното, превъплъщавайки се в сводници или притежатели на нощни клубове.

— Винаги съм ти казвал, че някой ден тия проклети… — започна той, преди да се обърне и да види моя „Глок“ 22, насочен към него.

Бакалията е празна, няма камера. Трябва само да натисна спусъка. Не искам нищо да му кажа, дори „пукни, мръсен боклук“. Не съм тук, за да раздавам правосъдие, нито пък да прилагам закона. Не съм тук дори да слушам обясненията му. В жеста ми няма гордост, няма героизъм, няма смелост. Искам само Керъл да не страда и това е единственият начин, който измислих. Преди няколко месеца, без да й кажа, отидох и направих донос в един център за семейно планиране, от който нямаше никакъв резултат. Изпратих писмо до полицията, на което не получих отговор. Не зная къде е доброто, не зная къде е злото. Не вярвам в Бог, нито пък в съдбата. Вярвам само, че мястото ми е тук, зад този пистолет и че трябва да натисна спусъка.

— Том! Какво те прихв…

Приближавам се, за да стрелям отблизо. Не искам да го пропусна; искам да използвам само един куршум.

Стрелям.

Главата му се пръсва и дрехите ми се опръскват с кръв.

Сам съм в магазина. Сам съм в целия свят. Краката не ме държат. Ръцете ми треперят, отпуснати покрай тялото.

Махай се!

Прибирам гилзата и я слагам в джоба си, както и глока. После се връщам вкъщи тичешком. Взимам си душ, изгарям дрехите си и след като грижливо го почиствам, хвърлям пистолета в една кофа за боклук. Решавам да запазя гилзата, за да се предам в случай, че някой невинен бъде обвинен вместо мен, но дали наистина ще имам смелостта да го сторя?

Най-вероятно никога няма да разбера.

Бретан

Плогоф, нос Раз

— На никого не съм разказвал за това, което направих онази сутрин. Просто живеех с него, това е.

— А какво стана после? — попита Били.

Бяхме легнали отново на канапето. Притисната към гърба ми, тя беше пъхнала ръката си на гърдите ми, а аз я държах за ханша.

Разказът ме беше освободил от една тежест. Чувствах, че тя ме разбира, без да ме съди, и това беше всичко, което очаквах.

— Вечерта Буш Старши произнесе реч по телевизията, за да каже, че анархията няма да бъде толерирана. На другия ден четири хиляди души от Националната гвардия патрулираха из града, последвани скоро от пехотинци. Спокойствието започна да се връща на четвъртия ден и кметът отмени вечерния час.

— А разследването?

— Бунтовете бяха довели до петдесетина мъртви и няколко хиляди ранени. През следващите седмици бяха извършени стотици арести в целия град, повече или по-малко законни, повече или по-малко случайни, но никой никога не беше обвинен пряко за убийството на Круз Алварес.

Били ме помилва по клепачите ми и ме целуна по врата:

— Сега трябва да спим.

Рим,

площад „Навона“

— Довиждане, Майло, благодаря ти, че ме изслуша — каза Керъл и стана.

Все още в шок, той се изправи заедно с нея и леко я задържа за ръката:

— Чакай… Как така си сигурна, че Том го е направил, след като той никога нищо не ти е казал?

— Аз съм ченге, Майло. Преди две години получих разрешение да прегледам архивите на полицията в Лос Анджелес и поисках да видя досието за убийството на втория ми баща. Нямаше кой знае какво: два-три разпита на съседи, няколко снимки от местопрестъплението и абсолютно претупано снемане на отпечатъци. На никого не му пукаше кой е убил един дребен търговец от „Макартър Парк“. Но на една от снимките съвсем ясно се виждаше дъска с колелца, подпряна на стената, а на нея нарисувана една падаща звезда.

— И този скейтборд…

— … го бях подарила на Том — каза тя и се обърна.

33
Да се вкопчим един в друг

Можем да дадем много на този, когото обичаме: думи, покой, удоволствие. Ти ми даде най-ценното — липсата. Невъзможно бе да живея без теб; и когато те виждах, още ми липсваше.

Кристиан Бобин

Понеделник, 27 септември,

Париж,

болница „Мария Кюри“

Хирургическият екип беше наобиколил професор Жан-Батист Клузо.

С трион той отвори гръдния кош на Били по дължина, като започна от долната част и завърши при брадичката. После достигна до перикарда, разгледа коронарните артерии и постави външно кръвообращение, като инжектира силен разтвор на натрий, който предизвика спирането на сърцето. Една помпа замести сърцето, а апарат за кислород — белите дробове.

Всеки път, когато правеше операция на отворено сърце, Жан-Батист Клузо изпитваше все същото възхищение пред този почти магически орган, който ни свързва с живота: 100 000 хиляди удара на ден, 36 милиона на година, повече от 3 милиарда само за един живот. И всичко това за тази малка, обляна в кръв помпа, която изглежда толкова крехка…

Той отвори първо дясното предсърдие, после лявото и премахна двата тумора, като всеки път изрязваше основата на захващане, за да попречи на рецидивите. Действително влакнестият тумор беше с необичайна големина.

Истински късмет, че ги открихме навреме!

От предпазливост разгледа сърдечните кухини и камерите, търсейки други тумори, но не откри нито един.

След като интервенцията приключи, той отново закачи сърцето за аортата, продуха дробовете, постави дренажи, за да отведе кръвта и затвори гръдния кош със стоманен конец.

Бързо направено, добре направено! — помисли си той, докато си сваляше ръкавиците и излизаше от операционната.

* * *

Южна Корея

Женски университет „Евха“

Слънцето залязваше над Сеул. Както всяка вечер в пиковия час, улиците на корейската столица бяха парализирани от движението.

Изол Парк излезе от станцията на метрото, направи няколко крачки по тротоара, пресече на пешеходната пътека и се запъти към кампуса. Сгушен в сърцето на студентското градче, университетът „Евха“ наброяваше над двадесет хиляди студентки и беше един от най-добрите и най-елитните в страната.

Изол слезе по огромното стълбище с лек наклон, което стигаше до това, което всички наричаха „пукнатината“: пространство, изградено изцяло от стъкло и състоящо се от две сгради една срещу друга от двете страни на една бетонна алея.

Тя влезе през главния вход на този прозрачен кораб, чийто партер с магазините и кафенетата си приличаше на ултрамодерен търговски център. Взе асансьора, който водеше към горните етажи, където имаше лекционни зали, театър, кино, спортна зала, но най-вече голяма библиотека, отворена денонощно. Спря пред машината да си купи един зелен чай, после намери място в дъното на залата. Тук човек наистина беше в XXI век: всяка маса представляваше работно място, оборудвано с компютър, даващ непосредствен достъп до книгите в библиотеката, които бяха качени в интернет.

Изол си разтри слепоочията. Едва се държеше на крака. Предния ден се беше върнала от учебното си пътуване и вече беше претрупана от работа. По-голямата част от вечерта прекара в правене на фишове и в преглеждане на лекциите си, като непрестанно поглеждаше към екрана на телефона си, подскачайки всеки път, когато апаратът вибрираше, за да оповести пристигането на имейл или на есемес, който никога не беше този, който чакаше.

Трепереше, беше й студено, полудяваше. Защо Джимбо изобщо не се обаждаше? Беше ли измамена, тя, която обикновено беше толкова недоверчива и дистанцирана спрямо хората?

Беше почти полунощ. Библиотеката малко по малко се изпразваше, но неколцина студенти щяха да останат до 3–4 ч. сутринта. Тук беше така…

Изол извади от чантата си книгата на Том Бойд, която беше намерила в салона за чай в Италия. Тя прелисти страниците, докато стигна до снимката на Лука Бартолети и неговата приятелка Стела, каращи скутер из улиците на Рим.

Никога не преставай да ме обичаш, беше написала младата италианка. Точно това имаше желание да каже и тя на Джимбо…

Извади ножица от ученическия си несесер, както и тубичка лепило и на свой ред използва белите страници, за да залепи на тях най-хубавите снимки, направени през четирите седмици щастие, което беше преживяла с него. Букет от спомени, обогатен с билетите за спектаклите и за изложбите, които бяха споделили: ретроспекцията на Тим Бъртън в „МоМА“, музикалната комедия „Чикаго“ в „Амбасадор Тиътър“, както и всички филми, които бе открила благодарение на него във филмотеката на Ню Йорк: „Дони Дарко“, „Реквием за една мечта“, „Бразилия“…

Работи през цялата нощ и вложи сърцето си в това, което направи. В ранната утрин, със зачервени очи и разнебитена глава, спря в пощенската станция, намираща се в административната сграда, за да купи дебел плик, в които да сложи книгата с тъмносинята кожена подвързия и да я изпрати в Съединените щати.

Париж,

болница „Мария Кюри“,

зала за сърдечна реанимация

Били се събуждаше бавно. Все още с респиратор, тя не можеше да говори заради сондата за интубиране, която препречваше трахеята й.

— Ще я махнем до няколко часа — увери я Клузо.

Той провери малките електроди, които беше поставил на гърдите й, за да стимулира сърцето в случай на забавяне на сърдечния ритъм.

— Никакъв проблем в това отношение — каза той.

Усмихнах се на Били, тя ми отговори с намигане. Всичко вървеше добре.

Сряда, 29 септември,

Ню Йорк,

Гринуич Вилидж

— Трябва да бързам! — оплака се момичето, като се преобличаше. — Каза ми, че си нагласил будилника!

Тя намъкна полата, нахлузи обувките и закопча блузата.

Младият мъж в леглото я гледаше и се усмихваше доволно.

— Ако искаш да ми се обадиш, имаш номера ми… — каза тя и отвори вратата на стаята.

— ОК, Кристи.

— Казвам се Кари, нещастнико!

Джеймс Лимбо — наричан Джимбо — се усмихна широко. Стана и се протегна, без да се опитва нито да се извини, нито да я задържи. Излезе от стаята и отиде да си приготви закуска.

По дяволите, няма кафе! — измърмори той, отваряйки кухненския шкаф.

Погледна през прозореца и видя Кари Някоя-си, която вървеше нагоре по улицата към Хюстън Стрийт.

Добър удар. Е, средна работа… 6 от 10 — отсъди той и се нацупи. Във всеки случай не достатъчно, за да повтори.

Вратата на апартамента се отвори и Джонатан, неговият съквартирант, влезе с две чаши кафе.

— Срещнах пощенския раздавач долу — каза той и посочи с глава към пакета, който носеше под мишница.

— Благодаря — каза Джимбо, като взе плика и своето двойно кафе лате с карамел.

— Дължиш ми 3.75 долара — възрази Джонатан. — Плюс ония 650 за наема, които ти дадох назаем преди две седмици.

— Да, да — отвърна уклончиво Джимбо, докато гледаше адреса на плика.

— Това е от Изол Парк, нали?

— В какво се забърквам? — запита Джимбо и отвори пакета, в който беше книгата на Том Бойд.

Странно нещо, помисли си, докато разлистваше романа и разглеждаше снимките, залепени от последните му притежатели.

— Знам, че не ти пука за мнението ми — поде Джонатан, — но искам да ти кажа нещо: не се отнасяш добре към Изол.

— Наистина не ми пука за мнението ти — съгласи се Джимбо и отпи глътка кафе.

— Оставила е още съобщения на телефонния секретар. Тревожи се за теб. Ако искаш да скъсаш с нея, поне си направи труда да й го кажеш направо. Защо си такъв с жените? Какъв ти е точно проблемът?

— Проблемът ми е в това, че животът е кратък и че всички ще пукнем, това обяснение стига ли ти?

— Не, не виждам връзката.

— Искам да стана режисьор, Джонатан. Животът ми, това са филмите и нищо друго. Знаеш ли какво е казал Трюфо? Киното е по-важно от живота. Е, и аз мисля така. Не искам привързване, не искам сополанчета, не искам брак. Всеки може да бъде добър съпруг и добър глава на семейство, но има само един Куентин Тарантино и само един Мартин Скорсезе.

— Хм… нещо ти хлопа дъската, старче…

— Толкова по-зле за теб, ако не разбираш. Зарежи! — отвърна Джимбо и се измъкна, за да отиде в банята.

Взе си душ и бързо се облече.

— Добре, изчезвам — подхвърли той, като си вземаше чантата. — Имам лекция на обяд.

— Това е то! И не забравяй нае…

Твърде късно, вратата се хлопна.

Джимбо беше гладен. Купи си от „Мамунс“ фалафели в арабски хляб, които изяде по път към факултета по режисура. Тъй като беше подранил, спря в кафенето до сградата на училището, за да си вземе една кока-кола. На бара отново разгледа книгата с готическа корица, която му беше подарила Изол. Младата и красива корейка беше секси и интелигентна. Двамата добре се бяха забавлявали, но сега тя ставаше досадна с тия сладникави снимки.

Но книгата го заинтригува. „Трилогията на ангелите“? Нещо му говореше… Помисли и си спомни: беше чел във „Варайъти“, че правата върху романа бяха откупени и щеше да се снима филм. Но защо това копие беше в такова състояние? Стана от столчето си и седна пред един от компютрите, поставени на разположение на клиентите. Написа няколко ключови думи за Том Бойд и попадна на хиляди сведения. Ограничи търсенето до последните седем дни и откри, че някой беше наводнил дискусионните форуми с надеждата да получи един особен екземпляр, в който половината страници бяха чисто бели.

И този екземпляр беше именно книгата, която беше в неговата чанта!

Излезе на тротоара, като продължаваше да обмисля наученото. И точно тогава му хрумна една идея.

Гринуич Вилидж,

същия ден,

в края на следобеда

„Керуак & Со. Букселър“ беше малка книжарница на „Грийн Стрийт“, специализирана в антикварни книги.

В черен костюм по мярка и с тъмна вратовръзка, Кенет Андрюс добави на витрината една книга, която наскоро беше придобил след бурен спор между наследниците на възрастна колекционерка: екземпляр от „Слез на земята, Мойсей“, подписан от Уилям Фолкнър. Книгата намери своето място между оригинално издание на Скот Фицджералд, автограф, поставен под стъкло, на сър Артър Конан Дойл, афиш за изложба, подписан от Анди Уорхол и черновата на песен на Боб Дилан, написана върху бележка от ресторант.

Кенет Андрюс се грижеше за своя магазин вече почти петдесет години. Беше познал героичните времена на литературната бохема, когато през 50-те години Селото беше седалището на бийт поколението, на поети и певци. Но с увеличаването на наемите авангардните артисти завинаги бяха напуснали това място и се бяха преместили в други квартали и днес жителите на Гринуич бяха заможни хора, които купуваха неговите реликви на цената на златото, за да открият поне отчасти уханието на едно минало, което никога не бяха познали.

Звънчето на магазина звънна и на вратата се появи млад мъж.

— Добър ден — каза Джимбо и влезе вътре.

Няколко пъти беше идвал в магазина и го намираше за живописен. С приглушената си светлина, повяхналата си миризма и гравюрите от миналото, магазинът му напомняше декорите на стар филм и го караше да се чувства в някакъв паралелен свят, изолиран от глъчката на града.

— Добър ден — отговори Андрюс. — С какво мога да ви помогна?

Джимбо сложи книгата на Том Бойд на тезгяха, за да я покаже на книжаря.

— Това интересува ли ви?

Старият мъж сложи очилата си и разгледа романа с недоверчива физиономия: фалшива кожа, популярна литература, дефект при производството, да не говорим за всичките тези снимки, които замърсяваха цялото. Според него книгата ставаше само за боклука.

Точно това се канеше да отговори на своя събеседник, когато си спомни за едно антрефиле, което беше прочел в „Америкън Букселър“ за едно специално издание на този бестселър, което беше напълно унищожено поради дефект при производство. Възможно ли бе…

— Предлагам ви деветдесет долара — каза той, следвайки интуицията си.

— Шегувате се! — засегна се Джимбо. — Това е специален екземпляр. Мога да му взема три пъти повече в интернет.

— Ами добре, давайте. Аз мога да покача до петстотин долара. Взимате или се отказвате?

— Съгласен съм — реши Джимбо, след като за момент размисли.

* * *

Кенет Андрюс изчака младия мъж да напусне магазина и намери статията в списанието, в която се говореше за книгата.

Проблеми за „Дабълдей“: в резултат на дефект при печата, всичките 100 000 екземпляра от специалното издание на втория том на „Трилогията на ангелите“ от известния писател Том Бойд бяха унищожени.

Хм, интересно, отсъди старият книжар. С малко късмет, може би беше попаднал на уникален екземпляр…

* * *

Рим,

квартал „Прати“,

30 септември

Облечен в бяла престилка, Майло сервираше аранчини, питони и парчета пица в един сицилиански ресторант на улица „Дели Сципиони“. След заминаването на Керъл той беше решил да остане няколко дни в Рим и тази работа му позволяваше едновременно да си плаща миниатюрната стая в хотела и да се храни безплатно. Всеки ден си разменяше имейли с Том и доволен, че той беше започнал отново да пише, поднови контактите си с „Дабълдей“ и различни чуждестранни издатели. Обясни, че прекалено рано бяха погребали приятеля му и че скоро по книжарниците щеше да има един нов Том Бойд.

— Днес имам рожден ден — каза му една от редовните посетителки, красива брюнетка, която работеше в магазин за луксозни обувки на „Виа Кондоти“.

— Радвам се да го чуя.

Тя захапа оризовото топче, като остави малко червило върху панировката.

— Правя празник с няколко приятели в моя апартамент. Ако искате, можете да дойдете…

— Много мило, но не.

Само преди една седмица нямаше да кара да го молят, но след това, което беше споделила с него Керъл, той вече не беше същият. Беше сломен от разказа на приятелката си, която му беше разкрила скритото лице на двамата души, които обичаше най-много на света. Всичко това го караше да изпитва противоречиви чувства: безкрайно съчувствие към Керъл, към която изпитваше още по-силна любов, уважение и гордост от постъпката на Том, но също и обида, че толкова дълго е бил прокуден от техния кръг на доверие и най-вече съжаление, че самият той не беше свършил мръсната работа.

— Мисля, че ще се оставя да ме изкуши една касата — каза пълничката италианка, като посочи сладкиша, покрит със захаросани плодове.

Майло се канеше да й отреже едно парче, когато телефонът му започна да вибрира.

— Извинете ме.

Беше имейл от Керъл, който се състоеше от две думи: „Виж това!“, последвани от линк към хипертекст.

С лепкави ръце той успя някак да кликне върху екрана и попадна в сайт, който позволяваше да се правят справки в каталозите на професионалните книжари, специалисти в областта на редките и старите книги.

Ако информацията бе точна, един книжар в Гринуич Вилидж току-що беше обявил за продажба книгата, която той търсеше!

Почти веднага получи есемес от Керъл:

Среща в Манхатън?

Отговори й тутакси:

Идвам.

Развърза престилката си, хвърли я на тезгяха и излезе от ресторанта.

— А моя десерт? — обиди се клиентката.

34
The Book of Life[1]

Времето за четене винаги е откраднато. Може би тъкмо затова метрото се оказва най-голямата библиотека на света.

Франсоаз Саган

Париж,

болница „Мария Кюри“

Били се възстановяваше с изумителна бързина. Бяха й махнали изкуствения респиратор, дренажите и различните електроди, преди да я преместят в отделението за рехабилитация.

Клузо минаваше да я види всеки ден и търсеше евентуални усложнения или следи от изливане на течност в предсърдието, но според него всичко беше наред.

Що се отнася до мен, бях превърнал болницата в нещо като свой кабинет. От 7.30 до 19 ч. работех на моя лаптоп в кафенето на приземния етаж с шумозаглушителни слушалки на ушите. На обяд се хранех в столовата на персонала, благодарение на магнитната карта на Клузо. Кога спеше този човек? Ядеше ли? Загадка… А като придружител бях получил легло в стаята на Били, което ни позволяваше да прекарваме вечерите заедно.

Никога не съм бил толкова влюбен.

Никога не съм писал толкова лесно.

Гринуич Вилидж,

1 октомври,

в края на следобеда

Керъл пристигна първа пред малката книжарница на „Грийн Стрийт“. Погледна през стъклото и не повярва на очите си.

Книгата беше там!

Отворена върху една представителна лавица, украсена с етикета „единствен екземпляр“, тя съжителстваше със сборник стихотворения от Емили Дикинсън и афиш от филма „Непригодните“, подписан от Мерилин Монро.

Почувства присъствието на Майло зад себе си.

— Поздравления за упоритостта ти — каза той, като се приближи до витрината. — Вече си мислех, че никога няма да я намерим.

— Сигурен ли си, че е тя?

— Веднага ще проверим — каза той и влезе в книжарницата.

Тя скоро щеше да затваря. Изправен пред рафтовете, Кенет Андрюс връщаше на местата им почистените от прах книги. Прекъсна заниманието си, за да посрещне новите си клиенти.

— Какво мога да направя за вас, госпожо, господине?

— Бихме искали да разгледаме една от книгите ви — каза Керъл и посочи с пръст романа на Том.

— Ах! Изключително нещо! — възкликна книжарят, вземайки книгата от витрината с такава предпазливост, сякаш държеше в ръцете си старопечатна книга.

Майло разгледа романа от всички страни, изненадан от начина, по който различните читатели го бяха почувствали свой.

— Е? — разтревожено попита Керъл.

— Тя е.

— Купуваме я — извика тя възторжено.

Беше развълнувана и горда. Благодарение на нея, Били вече беше извън опасност!

— Отличен избор, госпожо. Ще ви я опаковам. Как бихте желали да платите?

— Ъъъ… колко струва?

Опитен в бранша, Кенет Андрюс беше надушил възторга на клиентите си и не се поколеба да обяви една абсолютно налудничава цифра:

— Шест хиляди долара, госпожо.

— Какво! Шегувате ли се? — изкрещя Майло.

— Това е уникален екземпляр — обоснова се книжарят.

— Не, това е грабеж!

Старият мъж им показа вратата:

— В такъв случай не ви задържам.

— Айде бе! Абе я си… — Майло не беше на себе си.

— Веднага, драги господине, и на вас също пожелавам приятна вечер — отвърна Андрюс и постави отново книгата на лавицата.

— Чакайте! — помоли Керъл, опитвайки се успокои нещата. — Ще ви платя.

Тя извади портфейла си и подаде кредитна карта на книжаря.

— Благодаря, госпожо — отвърна той и я взе.

* * *

Париж,

болница „Мария Кюри“,

същия ден

— Добре, мога ли да се върна в къщи? Омръзна ми да лежа — мрънкаше Били.

Професор Клузо й хвърли строг поглед.

— Боли ли ви, като натисна тук? — попита той, опипвайки гръдната й кост.

— Малко.

Лекарят беше разтревожен. Били имаше треска. Раната й се беше зачервила и гноясала, а краищата й се бяха леко разтворили. Може би беше само повърхностно възпаление, но той все пак нареди да бъдат направени няколко изследвания.

* * *

Ню Йорк

— Как така отхвърлена? — избоботи Майло.

— Съжалявам много — извини се Кенет Андрюс, — но с кредитната карта на жена ви изглежда има проблем.

— Не съм негова жена — поправи го Керъл. Обърна се към Майло:

— Май съм изчерпала лимита на кредитната си карта заради цената на самолетните билети, но имам пари в спестовната си сметка.

— Това е лудост — опита се да я вразуми Майло. — Няма да се разоряваш…

Керъл не искаше да чуе:

— Трябва да се свържа с моята банка, за да ми прехвърлят пари. Днес е петък и това може да отнеме време — обясни тя на книжаря.

— Няма никакъв проблем. Върнете се, когато можете.

— Този роман е много важен за нас — настоятелно каза тя.

— Ще ви го пазя до понеделник вечер — обеща Андрюс, като прибра книгата от витрината и я сложи на тезгяха.

— Мога ли да ви имам доверие?

— Имате думата ми, госпожо.

Париж,

болница „Мария Кюри“,

понеделник, 4 октомври

— Ох! — извика Били, докато сестрата слагаше топъл компрес на гърдите й.

Този път болката беше по-силна. През целия уикенд имаше треска и професор Клузо я върна в кардиологичното отделение.

Седнал на леглото й, лекарят преглеждаше раната: тя беше силно възпалена и продължаваше да тече. Клузо се опасяваше, че се е получило възпаление на костта или на костния мозък — медиастит: рядко, но много опасно усложнение в сърдечната хирургия, причинено вероятно от златна стафилокока.

Беше назначил различни изследвания, но никое не му помагаше сериозно. Радиографията на гръдния кош показваше скъсване на два от стоманените конци, но беше трудна за разчитане поради доброкачествените хематоми, резултат от операцията.

Може би се тревожеше напразно…

Поколеба се, после реши самият той да направи едно последно изследване. Вкара тънка игла в кухината между двата бели дроба на Били, за да извлече малко от течността в гръдната преграда. Гледано с просто око, веществото приличаше на гной.

Той назначи венозно лечение с антибиотици и изпрати спешно пробата в лабораторията.

* * *

Гринуич Вилидж,

понеделник, 4 октомври,

9.30 ч.

Както правеше всяка сутрин, когато беше в Ню Йорк, милиардерът Олег Мордхоров се отби в едно малко кафене на „Бруум Стрийт“, за да си поръча капучино. С картонената чашка в ръка той излезе навън и тръгна по „Грийн Стрийт“.

Есенното слънце огряваше сградите в Манхатън с мека светлина. Олег обичаше да се шляе из улиците. Това не беше загубено време, тъкмо напротив: бяха моменти на размисъл и много често именно в такива беше взимал най-важните решения в живота си. Имаше среща в 11 ч., за да приключи важна операция с недвижими имоти. Групата, която ръководеше, се готвеше да купи сгради и складове в Уилиямсбърг, Грийнпойнт и Кони Айланд, за да ги преобрази в луксозни резиденции. Проект, който влизаше в конфликт с жителите на тези квартали, но тава не беше негов проблем.

Олег беше на четиридесет и четири години, но кръглото му лице го правеше да изглежда по-млад. Облечен в дънки, кадифено сако и суичър с качулка, изобщо не изглеждаше такъв, какъвто беше: един от най-богатите хора в Русия. Не показваше външни белези на богатство, не се возеше в лимузина на олигарх, а бодигардовете му, който бдяха над него, знаеха как да пазят дистанция и да бъдат невидими. На двадесет и шест години, когато преподаваше философия в залива Аваша, му бяха предложили да се включи в общинския екип на Петропавловск-Камчатск — пристанищен град в източната част на Русия. Беше наясно с механизмите в местния живот, а после, когато дойде перестройката и започнаха реформите на Елцин, се захвана с бизнес. Съюзи се с бизнесмени, които не винаги бяха препоръчителни, но които му дадоха възможност да извлече полза от приватизацията на държавните предприятия. В началото нямаше външния вид на спекулант и противниците му винаги се подлъгваха от замечтаното му, безобидно лице, което прикриваше студена безкомпромисна воля. Днес беше извървял своя път и се беше отървал от неудобните приятелства. Притежаваше недвижими имоти в Лондон, Ню Йорк и Дубай, яхта, частен джет, професионален отбор по баскетбол и отбор във Формула 1.

Олег спря пред витрината на малката книжарница „Керуак & Со.“ Погледът му бе привлечен от афиша на филма „Непригодните“, подписан от Мерилин Монро.

Подарък за Мариеке? Защо не…

Излизаше с Мариеке Ван Еден, холандска манекенка на двадесет и четири, която от две години беше на кориците на всички модни списания.

— Добър ден — каза той, като влезе в магазина.

— Мога ли да ви помогна, господине? — посрещна го Кенет Андрюс.

— Автографът на Мерилин истински ли е?

— Разбира се, господине, продава се със сертификат за автентичност. Хубаво нещо…

— … което струва?

— Три хиляди и петстотин долара, господине.

— Добре — прие Олег, без да се пазари. — За подарък е. Може ли да ми го опаковате?

— Веднага.

Докато книжарят внимателно увиваше афиша, Олег извади платинената си карта и я постави на тезгяха, точно до една книга с корица от синя кожа.

Том Бойд — „Трилогията на ангелите“. Това е любимият автор на Мариеке…

Позволи си да разгърне романа и да го прелисти.

— Колко струва за тази книга?

— Съжалявам, тя не се продава.

Олег се усмихна. Когато ставаше дума за бизнес, той се интересуваше именно от нещата, за които се твърдеше, че не се продават.

Колко? — повтори той.

Кръглото му лице беше изгубило добродушното си изражение. Сега очите му блестяха с опасен пламък.

— Вече е продадена, господине — обясни спокойно Андрюс.

— Ако вече е продадена, какво прави още тук?

— Клиентът ще дойде да я вземе.

— Значи още не я е платил.

— Не, но съм дал думата си.

— И колко струва вашата дума?

— Думата ми не се продава — отговори твърдо книжарят.

Изведнъж Андрюс се почувства зле. В този тип имаше нещо заплашително и жестоко. След като плащането беше извършено, той върна на руснака кредитната карта и му подаде пакета и касовата бележка, успокоен, че всичко ще приключи след малко.

Но Олег не виждаше нещата по този начин. Вместо да си тръгне, той се настани на фотьойла от изкуствена кожа срещу тезгяха.

— Всичко се продава, не е ли така?

— Не мисля така, господине.

— Какво е казал вашият Шекспир — каза той, опитвайки се да си припомни един цитат. — „Парите правят хубав грозния, млад стария, справедлив несправедливия, благороден подлеца…“

— Това е доста цинично виждане за човека, ще се съгласите, нали?

— Какво не може да се купи? — предизвика го Олег.

— Знаете много добре: приятелството, любовта, достойнството…

Олег изобщо не прие аргумента:

— Човекът е слаб и подкупен.

— Ще се съгласите с мен, че съществуват морални и духовни ценности, които не се подчиняват на логиката на интереса.

— Всеки човек има цена.

Този път Андрюс му показа вратата:

— Желая ви прекрасен ден.

Но Олег дори не помръдна:

— Всеки човек има цена — повтори той. — Каква е вашата?

* * *

Гринуич Вилидж,

два часа по-късно

— Каква е тази измама? — ядоса се Майло, когато застанаха пред магазина.

Керъл не вярваше на очите си. Не само желязната решетка беше спусната, но една табелка, написана набързо, предупреждаваше евентуалните клиенти:

ЗАТВОРЕНО ЗА ГОДИНА

ПРЕДСТОИ СМЯНА НА СОБСТВЕНИКА

Чувстваше как сълзите се появяват в очите й. Отчаяно седна на бордюра на тротоара и се хвана с ръце за главата. Току-що беше получила шестте хиляди долара. Само четвърт час по-рано лично се беше обадила на Том, за да му съобщи добрата новина, а ето, че книгата й се изплъзваше под носа.

От яд Майло разтърсваше желязната решетка, но Керъл стана и се опита да го вразуми:

— Можеш да счупиш каквото поискаш, но това нищо няма да промени.

Извади шестте хиляди долара и му подаде по-голямата част.

— Отпуската ми свършва, но ти трябва да отидеш при Том в Париж, за да му помогнеш. Това е най-полезното, което можем да направим в този момент.

Унили, те отидоха заедно с такси до летище „Дж. Ф. Кенеди“ и всеки тръгна в своята посока: Керъл към Лос Анджелес, Майло към Париж.

* * *

Нюарк,

в края на следобеда

На няколко десетки километра оттам, на друго нюйоркско летище, частният джет на Олег Мордхоров отлетя към Европа. Милиардерът искаше да изненада своята Мариеке. През тази първа седмица на октомври младата манекенка участваше в дефилетата за седмицата на модата. Всички модни къщи, които представяха последните си колекции, искаха да я привлекат при себе си. Младата холандка имаше класическа красота и блестеше с огън, присъщ единствено на нея. Сякаш от висините на своя Олимп боговете бяха оставили на Земята остатък от своята вечност.

Удобно настанен в своя фотьойл, Олег разсеяно разлисти книгата на Том Бойд, преди да я пъхне в плика, украсен с панделка.

Оригинален подарък, помисли си той. Надявам се да й хареса.

През останалата част от пътя уреди няколко сделки, след което му остана време да поспи два часа.

* * *

Париж,

болница „Мария Кюри“,

5 октомври, 5.30 ч.

— Проклета инфекция! — рязко каза Клузо, влизайки в стаята.

Повалена от треската, Били спеше от предишната вечер.

— Лоша новина? — досетих се аз.

— Много лоша: изследването на течността показа наличието на микроорганизми. Тя развива медиастинит — тежко възпаление, което изисква спешна операция.

— Пак ли ще я оперирате?

— Да, качваме я в операционния блок след малко.

* * *

Джетът на Олег Мордхоров кацна на „Орли Юг“ в 6 ч. сутринта. Една дискретна кола го чакаше на летището, за да го откара на остров Сен Луи, в самото сърце на Париж.

Колата спря на кея „Бурбон“ пред красив частен дворец от XVII в. С пътната си чанта в ръка и с плика с книгата под мишница Олег взе асансьора до петия етаж. Апартаментът заемаше двата последни етажа и от него се разкриваше прекрасна гледка към Сена и моста „Мари“: една лудост, която беше подарил на Мариеке в началото на тяхната връзка.

Олег имаше собствени ключове. Той влезе в апартамента. Навсякъде беше тихо, всичко беше потънало в бледата светлина на ранното утро. Позна вталеното перленосиво палто на Мариеке, хвърлено върху бялото кожено канапе, но до него имаше мъжко кожено яке, което не беше негово…

Веднага разбра и дори не си направи труда да се качи до стаята.

Щом слезе на улицата, той се опита да скрие срама си от своя шофьор, но, обзет от гняв, хвърли с всичка сила книгата в реката.

* * *

Болница „Мария Кюри“,

7.30 ч.

Насочван от Клузо, интернистът постави пластирите за дефибрилация върху тялото на Били, потънало сред дълбините на анестезията. После хирургът пое ролята си, като грижливо изтегли всички конци, които още стягаха гръдния кош. Той отвори широко краищата му, изрязвайки мъртвите и възпалени тъкани.

От раната сълзеше гной. Клузо реши да направи операцията при затворен гръден кош. За да аспирира серозната течност от раната, той постави шест малки дрена, свързани със силно хлътнали флакони. После завърши, като здраво стабилизира гръдния кош с нови стоманени конци.

В крайна сметка операцията мина по-скоро доб…

— Докторе, тя има кръвоизлив! — извика интернистът.

* * *

Защитен само от плик с найлонови мехурчета, романът се понесе по водите на Сена. Скоро водата започна да нахлува в опаковката.

През последните седмици тази книга беше пътувала много — от Малибу до Сан Франциско, после прекоси Атлантика и стигна до Рим, продължи маршрута си до Азия, преди да се върне в Манхатън и да направи едно последно пътуване към Франция.

По свой начин тя беше променила живота на всички онези, които я бяха държали в ръцете си.

Този роман не беше като другите. Историята, която той разказваше, се беше родила в главата на един юноша, разстроен от драмата, преживявана от неговата приятелка от детинство.

Години по-късно, когато неговият автор на свой ред беше притиснат от собствените си демони, книгата беше изтласкала в действителния живот един от своите персонажи, за да му се притече на помощ.

Но тази сутрин, когато реката докосна с мокра ласка страниците на книгата, действителността явно беше решила да докаже силата си, изтривайки Били от лицето на земята.

[1] Книгата на живота. — Б.пр. ↑

35
Изпитанието на сърцето

Понякога — след като сме търсили, без да намерим — намираме, без да сме търсили.

Джером К. Джером

Болница „Мария Кюри“,

8.10 ч.

— Отваряме я отново — нареди Клузо.

Беше това, от което се страхуваше: дясната камера се беше разкъсала и от нея масивно изтичаше кръв.

Струята шуртеше навсякъде и заливаше работната зона. Интернистът и сестрата се затрудняваха да аспирират, така че Клузо трябваше да притисне сърцето със собствените си ръце, за да се опита да спре кръвоизлива.

Животът на Били беше в ръцете му.

Кей „Сен Бернар“,

8.45 ч.

— Ей, момчета! Време е за работа, а не за закуска! — изруга капитан Карин Анели, влизайки в стаята за отмора в щаба на Речната бригада.

С кроасан в едната ръка и чаша кафе с мляко в другата, лейтенантите Диаз и Капела преглеждаха заглавията в „Паризиен“ и слушаха по радиото хрониката на известния имитатор в сутрешния блок.

С късите си, разчорлени коси и очарователните си лунички Карин беше колкото женствена, толкова и авторитетна. Раздразнена от бездействието, тя спря радиото и разтърси своите мъже:

— Обадиха се от управлението: имаме спешен случай! Пиян скочил от моста „Мари“. Хайде де, ще си изкарате ли пръстите от…

— Идваме, шефе! — прекъсна я Диаз. — Няма нужда да ставате груба.

За няколко секунди и тримата се качиха на „Корморан“ — един от най-добрите патрулни катери, използвани за наблюдение на парижката река. Катерът запори вълните покрай кея „Анри IV“ и мина под моста „Сюли“.

— Трябва да си дяволски нафиркан, за да ти се доще да се хвърлиш във водата в тоя студ — отбеляза Диаз.

— Мда… и вие двамата не ми изглеждате много в час — отсъди Карин.

— Тази нощ най-малкият непрекъснато се будеше — оправда се Капела.

— А вие, Диаз?

— Аз заради майка ми.

— Майка ви?

— Сложно е — отговори той уклончиво.

Тя не узна повече. Катерът продължи да се движи покрай пътя „Жорж Помпиду“, когато…

— Виждам го! — извика Капела, който гледаше през бинокъла.

Катерът намали, подминавайки моста „Мари“. Почти задушен, с движения, затруднени от шлифера му, един мъж се бореше във водата, като мъчително се опитваше да стигне до брега.

— На път е да се удави — установи Карин. — Кой отива?

— Този път е ред на Диаз! — заяви уверено Капела.

— Майтапиш ли се? Вчера вечерта нали аз…

— Окей, разбрах — прекъсна го младата жена. — В крайна сметка май само на мене ми стиска!

Тя закопча комбинезона си и се хвърли във водата под засрамените погледи на своите двама лейтенанти.

Доплува до мъжа, успокои го и го домъкна до „Корморан“, където Диаз го пое и уви в едно одеяло, преди да му окаже първа помощ.

Все още във водата, Карин забеляза някакъв предмет, който плуваше на повърхността. Хвана го. Беше голям плик с найлонови мехурчета. Не точно нещо биоразграждащо се. Борбата със замърсяването също беше част от задачите на Речната бригада и тя взе пакета, преди Капела да я вдигне на катера.

Болница „Мария Кюри“

Хирургическият екип работи през цялата сутрин, опитвайки се да спаси Били.

В опита си да закърпи разкъсаната камера, Клузо използва част от гънката на перитонеума. Тази операция беше последен шанс. Прогнозата беше мрачна.

Кей „Сен Бернар“

9.15 ч.

На връщане към щаба лейтенант Капела се зае да изпразни катера, преди да го закара за чистене.

Взе плика с найлоновите мехурчета, напоен като гъба с вода. В него имаше книга на английски в доста окаяно състояние. Беше на път да я метне в кофата за боклуци, но размисли и я остави на кея.

* * *

После дните отминаваха…

Майло дойде при мен в Париж и ми помогна да преживея този труден момент.

Блуждаейки между живота и смъртта, Били остана повече от седмица в реанимацията под непрестанното наблюдение на Клузо, който проверяваше на всеки три часа нейното състояние.

Беше ми дал постоянен достъп в реанимацията, така че прекарвах дните си седнал на стол, с лаптопа на коленете и трескаво пишех в ритъма на сърдечния мониторинг и на изкуствения респиратор.

Упоена с обезболяващи, Били беше интубирана, удавена в електроди, гръдни дренажи и системи, които тръгваха от ръцете и гърдите й. Рядко отваряше очи и когато го правеше, прочитах в погледа й страданието и отчаянието, които изпитваше. Искаше ми се да я успокоя и да спра сълзите й, но всичко, което можех да направя, беше да пиша.

* * *

В средата на октомври, седнал на терасата на едно кафене, Майло завърши дълго писмо до Керъл. Пъхна листовете в един плик, плати водата „Перие“, която беше изпил, и пресече улицата по посока на бреговете на Сена при кея „Малаке“. Беше се запътил към Френския институт, където беше видял една пощенска кутия, в която да пусне писмото си, но реши да позяпа в сандъците на букинистите. Стари, ценни книги бяха изложени заедно с пощенски картички на Доасно, старинни афиши на „Ша Ноар“, винилни афиши от 60-те години на XX в. и ужасяващи ключодържатели с Айфеловата кула. Майло спря пред един книжар, чиято специалност бяха комиксите. От „Хълк“ до „Спайдърмен“, детските му мечти бяха населени с героите от комиксите на „Марвел“ и този следобед той откри няколко албума на „Астерикс“ и „Лъки Люк“.

В последната кутия имаше издания за по едно евро. Майло започна да рови с любопитство: стари, пожълтели джобни издания, скъсани списания и сред цялата тая сбирщина един повреден роман с корица от тъмносиня кожа…

Това е невъзможно!

Разгледа книгата: цялата корица беше издута, страниците бяха слепнати, изсъхнали и твърди като камък.

— Where… where did you get this book[1]? — попита той, неспособен да произнесе и най-простата фраза на френски.

Книжарят, който поназнайваше няколко английски думи, му обясни, че я намерил на кейовете, но Майло не успя да разбере по какво чудо книгата, чиито следи беше изгубил в Ню Йорк, се намираше десет дни по-късно в Париж.

Все още смаян, той въртеше книгата в ръцете си.

Да, наистина, това беше романът, но в ужасно състояние…

Букинистът разбра смущението му:

— Ако искате да я реставрирате, мога да ви препоръчам някого — предложи му той, като му подаде една визитка.

Пристройка към абатството „Сен Беноа“,

някъде в Париж

В манастирската работилница сестра Мари-Клод разгледа книгата, която й бяха поверили. Тялото беше натъртено и увредено, а подвързията от изкуствена кожа беше разкъсана. Реставрирането, за което я бяха помолили, изглеждаше трудно, но монахинята решително се зае със задачата си.

Започна, като старателно разши книгата. После с помощта на овлажнител, малко по-голям от писалка, разпръсна над романа фина пара, чиято температура беше изписана на дигитален екран. Влажният облак попи в хартията и раздели слепнатите страници. Заради водата листата бяха станали чупливи и някъде буквите се бяха размазали. Сестра Мари-Клод внимателно вмъкна попивателна хартия между всички страници, преди да постави книгата изправена, и с безкрайно търпение започна да я облъхва със сешоар, връщайки я към живот.

Няколко часа по-късно страниците на книгата вече можеха да се прелистват почти свободно. Монахинята старателно провери всичките една по една, за да се увери, че работата е свършена както трябва. После залепи отново снимките, които се бяха отлепили, както и малкото кичурче коса, чиито косъмчета бяха толкова фини, като ангелски. Накрая, за да върне първоначалната форма на тома, го остави да престои цяла нощ, притиснат в преса.

На другия ден сестра Мари-Клод се зае да му ушие нова кожа. В уединението на своята работилница, обгърната от тишина и покой, тя работи целия ден с хирургическа прецизност. Направи подвързия от телешка кожа, която украси с етикет от агнешка; върху него отпечата заглавието със златно фолио.

В 19 ч. младият американец със странното име почука на портата на манастирската обител. Сестра Мари-Клод подаде книгата на Майло, който я обсипа с толкова много комплименти, че тя не можа да не се изчерви…

* * *

— Събуди се! — нареди ми Майло, докато ме разтърсваше.

По дяволите!

За пореден път бях заспал пред компютъра в болничната стая, където беше настанена Били преди последната операция. Продължавах да прекарвам там нощите с мълчаливото съгласие на персонала.

Щорите бяха плътно спуснати и стаята се осветяваше от слабата светлина на малка нощна лампа.

— Колко е часът? — попитах аз и разтърках очи.

— 23 часа.

— Кой ден сме днес?

— Сряда.

Той не можа да се сдържи и добави насмешливо:

— Преди да ми зададеш следващия въпрос, отговарям: 2010 г. е и Обама все още е президент.

— Хм…

Когато се потопях в някаква история, ориентацията ми се замъгляваше.

— Колко страници си написал? — попита той, като се опитваше да чете през рамото ми.

— Двеста и петдесет — казах аз и затворих екрана. — По средата съм.

— Как е Били?

— Все така под наблюдение в реанимацията.

Той извади тържествено от чантата си луксозно подвързана книга.

— Имам подарък за теб — каза ми загадъчно.

Трябваше ми известно време, докато разбера, че ставаше дума за собствената ми книга, която двамата с Керъл бяха преследвали из целия свят.

Книгата беше солидно реставрирана, а кожената й подвързия беше топла и гладка на допир.

— За Били вече няма никаква опасност — увери ме Майло. — Сега всичко, което трябва да направиш, е да завършиш историята си, за да я върнеш в нейния свят.

Седмиците и месеците минаваха.

Октомври, ноември, декември…

Вятърът отнесе пожълтелите листа, нападали по тротоарите и мекотата на есенното слънце отстъпи място на суровата зима.

Кафенетата прибраха столовете от терасите си и запалиха газовите печки. Продавачите на печени кестени се появиха на входовете на метро станциите, където минувачите — с едни и същи движения — нахлупваха шапките си и пристягаха шаловете си.

Понесен от творческия си порив, пишех все по-бързо, натискайки клавишите на моята клавиатура почти без да си поемам дъх, обсебен от една история, в която сега бях все повече и играчка, и създател, хипнотизиран от номерата на страниците, които дефилираха върху моя екран в текстообработващата програма: 350, 400, 450…

Били беше издържала на шока и успешно беше преминала изпитанието. Отначало й махнаха тръбата, която влизаше в ларинкса й, и я замениха с кислородна маска. После Клузо постепенно намали дозите антибиотици и махна дренажите и системите, успокоен, че бактериологичните проби вече не показваха следи от инфекция.

После махнаха превръзките и се разкриха раните й, зашити с прозрачни конци. Седмиците минаваха и белегът й ставаше все по-незабележим.

Били отново започна сама да приема храна и вода. Гледах я как направи първите си стъпки, после изкачи едно стълбище под наблюдението на кинезитерапевт.

Корените на косата й си бяха върнали първоначалния цвят, а тя — своята усмивка и жизненост.

На 17 декември Париж се събуди под първия сняг, който валя през целия ден.

На 23 декември поставих финалната точка на моя роман.

[1] Къде… къде намерихте тази книга? — Б.пр. ↑

36
Последният път, когато видях Били

Голямата любов: две срещнали се мечти бягат заедно от действителността. Докрай!

Ромен Гари

Париж,

23 декември, 20 ч.

В навечерието на празника коледният базар беше в разгара си. Хваната за ръката ми, Били ме следваше из малките бели къщички, разположени между площад „Конкорд“ и „звездата“ на „Шан-з-Елизе“. Виенското колело, светлините, ледените скулптури, чашите с греяно вино и сладкиши придаваха на авенюто феерична магичност.

— Решил си да ми подариш обувки? — възкликна тя, докато минавахме покрай луксозните магазини на авеню „Монтен“.

— Не, водя те в театъра.

— Ще гледаме представление?

— Не, ще вечеряме!

Когато пристигнахме пред бялата мраморна фасада на театър „Шан-з-Елизе“, взехме асансьора, за да отидем в ресторанта на последния етаж на сградата.

В изчистен декор, в който дървото се смесваше със стъклото и гранита, залата тънеше в пастелни тонове, подсилени от колони в цвят на сини сливи.

— Желаете ли нещо за пиене? — попита сервитьорът, след като ни настани в една от малките ниши с копринени завеси.

Поръчах две чаши шампанско и извадих от джоба си миниатюрна сребърна кутийка.

— Спазвам обещанието си — казах аз и подадох предмета на моята спътничка.

— Бижу ли е?

— Не, не се въодушевявай…

— А, това е флашка! — каза тя, като махна малкото капаче. — Завършил си романа!

Кимнах с глава за потвърждение, а в това време ни донесоха аперитива.

— Аз също имам нещо за теб! — каза тя загадъчно, като извади от чантата си телефон. — Преди да се чукнем, бих искала да ти върна това.

— Но това е моят телефон!

— Да, свих ти го тази сутрин — призна тя, без да се притесни. — Нали знаеш, че обичам да ровичкам…

Прибрах си мобилния телефон, мърморейки, а през това време тя се усмихваше доволно:

— Впрочем, позволих си да прочета някои от есемесите ти. Виждам, че нещата с Орор вървят добре!

Макар че не грешеше съвсем, поклатих глава отрицателно. През последните седмици съобщенията от Орор бяха станали повече и по-сърдечни. Пишеше, че й липсвам, извиняваше се за някои свои грешки и споменаваше между редовете за втори шанс, на който ние двамата може би имахме право.

— Тя отново е влюбена! Нали ти казах, че аз също ще изпълня моята част от договора! — уверено заяви Били и извади от джоба си смачканото парче от хартиена покривка от закусвалнята на бензиностанцията.

— Хубаво време беше — казах аз, като си припомних носталгично деня, когато бяхме подписали това споразумение.

— Да, хубав шамар ти зашлевих, ако си спомняш добре!

— Значи тази вечер слагаме край на приключението?

Тя ме погледна с изражение, което трябваше да бъде изпълнено с лекота:

— Ами да! Мисия изпълнена и за двамата: ти завърши твоята книга, а аз ти върнах жената, която обичаш.

— Ти си жената, която обичам.

— Не усложнявай всичко, моля те — помоли тя, а в това време към нас идваше един сервитьор, за да вземе поръчката ни.

Извърнах глава, за да скрия тъгата си, и погледнах през стъклата: от шеметната височина се разкриваше опияняваща гледка към покривите на Париж. Изчаках сервитьорът да се тръгне и попитах:

— А по-конкретно, сега какво ще се случи?

— Много пъти сме говорили за това, Том. Ти ще изпратиш ръкописа си на твоя издател и щом той прочете текста, въображаемият свят, който описваш в твоята история, ще приеме форма в неговия ум. И именно в този въображаем свят е моето място.

— Твоето място е тук, с мен!

— Не, това е невъзможно! Не мога да бъда едновременно в действителността и във фикцията. Не мога да живея тук! Разминах се на косъм със смъртта и е истинско чудо, че съм още жива.

— Но сега си по-добре.

— Това е отсрочка и го знаеш много добре. Ако остана, отново ще се разболея и този път няма да се измъкна.

Бях смутен от нейното примирение.

— Но ти като че ли… изпитваш едва ли не удоволствие да ме напуснеш!

— Не, не изпитвам удоволствие, но още от началото знаехме, че нашата история ще бъде кратка. Знаехме, че нямаме бъдеще и че нищо не можем да направим заедно.

— Но между нас се случи нещо.

— Разбира се, през последните седмици преживяхме нещо като вълшебно отклонение, но нашите две действителности са несъвместими. Ти живееш в реалния свят, а аз съм само въображаемо творение.

— Много добре — казах аз и станах от масата — но можеше поне да покажеш малко тъга.

Хвърлих салфетката си на стола и каквито имах пари — на масата, преди да напусна ресторанта.

Чак костите ми замръзнаха от хапещия студ, който сковаваше града. Вдигнах яката на палтото си и се изкачих по авенюто до „Плаза“, където три таксите чакаха клиенти.

Били изтича след мен и яростно ме дръпна за ръката.

— Нямаш право да ме зарязваш така! Нямаш право да разваляш всичко, което преживяхме!

Цялата се тресеше. Сълзи се стичаха по бузите й, от устата й излизаше пара.

— Какво си мислиш? — извика тя. — Че не съм смазана от перспективата да те изгубя? Мили, ти не знаеш колко те обичам!

Беше се изправила срещу мен и не беше на себе си от моите упреци.

— Искаш ли да ти кажа: никога през живота си не съм се чувствала толкова добре с някой мъж. Дори не знаех, че подобно чувство може да се изпитва към някого! Не знаех, че страстта може да съжителства с възхищението, хумора и нежността! Ти си единственият, който ме накара да започна да чета книги. Единственият, който наистина ме слуша, когато говоря и в чиито очи не се чувствам толкова тъпа. Единственият, който смята, че отговорите ми са секси колкото краката ми. Единственият, който не вижда в мен само момиче, което да изчука… Но си прекалено глупав, за да си дадеш сметка за това.

Прегърнах я. Аз също бях ядосан: яд ме беше на моя егоизъм и на тази непреодолима бариера, която — разделяйки действителността от фикцията — не ни позволяваше да изживеем любовната история, която заслужавахме.

* * *

За последен път се върнахме в малкия апартамент на площад „Фюрстенберг“, който беше приютил началото на нашата любов.

За последен път запалих огън в камината, като й показах, че добре си бях научил урока: първо смачкана хартия, отгоре съчки и накрая цепеници.

За последен път изпихме по глътка от ужасната и прекрасна крушова ракия.

За последен път Лео Фере ни изпя „времето си отива и с него всичко останало“.

* * *

Огънят се разгоря и по стените заиграха разноцветни отблясъци. Бяхме легнали на канапето. Главата на Били беше на гърдите ми, а аз галех косите й.

— Трябва да ми обещаеш нещо — започна тя, като се обърна към мен.

— Каквото пожелаеш.

— Обещай ми да не изпаднеш отново в черната дупка, където беше потънал, и никога повече да не се тъпчеш с лекарства.

Бях трогнат, но не бях сигурен в способността да се справя, след като се окажех отново сам.

— Ти отново си стъпи на краката, Том. Отново започна да пишеш и да обичаш. Имаш приятели. Бъди щастлив с Орор, създай деца. Не се оставяй…

— Не ми пука за Орор! — казах, прекъсвайки я.

Тя се изправи и продължи:

— Дори да можех да живея десет пъти, времето никога нямаше да ми стигне да ти благодаря за това, което направи за мен. Не зная съвсем добре какво ще стане с мен и къде ще се приземя, но бъди сигурен, че там, където ще бъда, ще продължавам да те обичам.

Отиде до бюрото и взе от чекмеджето реставрираната книга, която Майло ми беше донесъл.

— Какво правиш?

Докато се опитвах да стана и да отида при нея, бях обзет от замайване — колкото внезапно, толкова и силно. Главата ми тежеше и непреодолимо заспивах.

Какво ми става?

Направих няколко неуверени крачки. Били беше разгърнала романа и подозирах, че препрочиташе онази прословута страница 266, която внезапно спираше с: „изкрещя тя и падна“.

Очите ми се затваряха, силите ме напускаха и изведнъж разбрах:

Ракията! Били само си допря устните, докато аз…

— Ти… сложи ли нещо в бутилката?

Без да се опитва да отрича, тя извади от джоба си кутийката с невролептици, които навярно беше откраднала от болницата.

— Но защо?

— За да ме оставиш да си тръгна.

Мускулите на врата ми бяха парализирани и изпитвах силно желание да повърна. Борех се със съня, като се опитвах да не падна, но всичко около мен се раздвои.

Последният ясен образ, който си спомням, беше на Били, която разравяше жарта с машата, преди да хвърли романа в пламъците. Чрез тази книга беше дошла, чрез тази книга трябваше да си тръгне.

Неспособен да й попреча, паднах на колене и погледът ми се замъгли още повече. Тя беше отворила екрана на моя лаптоп и по-скоро се досетих, отколкото видях, че беше включила сребърната флашка в…

Докато всичко около мен се въртеше, дочух познатия звук за нов имейл. После, докато губех съзнание, чух как един тъничък гласец ми прошепна крехко „обичам те“, което се стопи в обятията на съня.

* * *

Манхатън,

„Медисън“ авеню

В Ню Йорк минаваше 16 ч., когато Ребека Тайлър, литературен директор в „Дабълдей“, отговори на обаждането на своята помощничка.

— Току-що получихме ръкописа на Том Бойд! — оповести Джанис.

— Време беше! — възкликна Ребека. — От месеци го чакаме.

— Да го разпечатам ли?

— Да, по най-бързия начин.

Ребека отмени и двете срещи, които бе планирала. Третият том от „Трилогията на ангелите“ беше приоритет в издателската къща и тя нямаше търпение да види текста.

Започна да го чете малко преди 17 ч. и продължи до късно вечерта.

Без да каже и дума на шефката си, Джанис беше разпечатала копие и за себе си. Тя напусна офиса в 18 ч., за да се прибере с метрото в малкия си апартамент в „Уилиямсбърг“, като си казваше, че е абсолютно луда, поемайки подобен риск. Това беше професионален риск, който можеше да й струва работата. Но толкова бързаше да прочете края на трилогията, че не можа да се въздържи.

Именно в главите на тези две първи читателки започна да се оформя въображаемият свят, описан от Том.

Светът, в който оттук насетне щеше да живее Били.

Париж,

24 декември,

9 Ч.

Когато отворих очи на другата сутрин, ми се гадеше, а в устата ми имаше противен вкус. Апартаментът беше празен и студен. В камината имаше само сива пепел.

Небето беше мрачно и дъждът биеше по стъклата на прозорците.

Били беше излязла от моя живот също толкова внезапно, както беше влязла, като куршум, който беше пронизал сърцето ми, оставайки ме отново сам и нещастен.

37
Сватбата на най-добрите ми
приятели

Единствените приятели са тези, на които спокойно можеш да звъннеш в четири сутринта.

Марлене Дитрих

Осем месеца по-късно,

първата седмица на септември,

Малибу, Калифорния

Имението — подражание на френски замък, построен през 60-те години на XX в. от един ексцентричен милиардер — се простираше по възвишенията на Зума Бийч. Шест хектара зеленина, градини и лозя, които създаваха впечатлението, че се намираш насред Бургундия, а не на брега на океана, в града на сърфистите и на плажовете с бял пясък.

Именно в това обкръжение Майло и Керъл бяха избрали да отпразнуват сватбата си. След края на нашето приключение двамата ми приятели преживяваха съвършената любов и аз пръв се зарадвах на тяхното толкова дълго отлагано щастие.

Животът продължаваше както преди. Изплатих дълговете си и уредих юридическите си неприятности. Публикуван шест месеца по-рано, третият том на моята трилогия беше стигнал до своите читатели. Що се отнася до първия филм, заснет по моите романи, в продължение на повече от три седмици той оглавяваше летните класации. В Холивуд колелото на съдбата се върти бързо: от полудяващ неудачник отново бях станал успешен автор, на когото всичко му вървеше като по вода. Sic transit gloria mundi[1].

Майло направи нови офиси, но като управител на моите дела бе същински мнителен индианец. Беше си върнал бугатито, но когато разбра, че бъдещата му съпруга е бременна, го смени с едно старо волво!

С една дума, Майло вече не беше онзи Майло…

Макар че животът сякаш отново ми се усмихваше, аз преживявах тежко изчезването на Били. Тя си тръгна, като остави в сърцето ми запас от неувяхваща любов, с която не знаех какво да правя. За да остана верен на обещанието си, не се поддадох отново на мъглявината от антидепресанти, успокоителни и дрога и бях от чист по-чист. За да не стоя без работа, започнах голямо турне за представяне на книга и даване на автографи, което за няколко месеца обиколи цялата страна. Дори самият факт да виждам хора наоколо ми имаше оздравителен ефект, но щом останех сам, мъчителният спомен за Били изплуваше на повърхността и жестоко ми напомняше за магията на нашата среща, искрата на словесните ни двубои, раждането на нашите споделени моменти и топлината на нашата близост.

Решително бях сложил черта на моя любовен живот и прекъснах всякакъв контакт с Орор. Нашата история не беше от онези, които заслужават втори шанс. Нямах никакви планове за бъдещето и се задоволявах да приемам дните такива, каквито са, ден след ден.

Не можех да си позволя ново еднопосочно пътуване към ада. Ако потънех за втори път, повече нямаше да се съвзема, а нямах право да разочаровам Майло и Керъл, които непрестанно се грижеха да възвърнат вкуса ми към живота. За да не развалям тяхната любов, прикривах мъката и раните си и охотно отивах на техните вечеринки, които организираха всеки петък с цел да намерят сродната душа за мен. Бяха се заклели, че ще намерят такава на всяка цена и за тази цел мобилизираха всичките си връзки. Благодарение на техните усилия за няколко месеца се срещнах с представителна извадка от грижливо подбрани неомъжени калифорнийки — преподавателка в университета, сценаристка, учителка, психоложка, — но тази игра изобщо не ми беше забавна и разговорите ни никога не продължаваха след вечерята.

— Реч от кума! — извика някой от присъстващите.

Бяхме в голямата бяла палатка, издигната, за да приюти гостите. Основно присъстваха полицаи, пожарникари и хора от медицинските екипи, с които Керъл работеше и които, бяха дошли със семействата си. Двамата с майката на Майло бяхме единствените гости от негова страна. Обстановката беше спокойна и приятна. Вятърът развяваше платнените завеси и носеше ухание на свежа трева и морски въздух.

— Реч от кума! — подхванаха хорово гостите.

Всички започнаха да почукват с ножовете си по чашите, задължавайки ме да стана, за да импровизирам тост, от който с удоволствие бих се отказал: обичта, която изпитвах към моите приятели, не беше от онези, които се изразяват пред четиридесет души.

Но нямаше как, насилих се да изиграя играта. Изправих се и настана тишина.

— Добър ден на всички. За мен е чест, че бях избран за кум на сватбата на моите двама най-добри приятели и — за да бъда честен — на двамата ми единствени истински приятели.

Обърнах се първо към Керъл. Тя беше ослепителна в прилепналата си рокля, осеяна с малки кристалчета.

— Керъл, познаваме се откакто се помним. Твоят и моят живот са неразривно свързани и никога не бих могъл да бъда щастлив, ако зная, че ти не си.

Усмихнах й се, а тя ми намигна. После се обърнах към Майло.

— Майло, братко мой, двамата преживяхме и споделихме всичко: от трудната младост до суетата на успеха. Заедно допуснахме грешки и заедно ги поправихме. Заедно изгубихме всичко и отново го спечелихме. И се надявам да продължим заедно пътя си.

Майло леко ми кимна с глава. Виждах, че очите му блестяха и беше развълнуван.

— Естествено, думите са моят занаят, но те са безсилни да изразят щастието, което изпитвам, когато днес ви виждам свързани.

— В последната година вие ми доказахте до каква степен мога да разчитам на вас, включително в най-драматични обстоятелства. Показахте ми, че пословицата, която казва, че приятелството удвоява радостите и намалява наполовина мъките, не е просто израз. От цялото си сърце ви благодаря и ви обещавам, че на свой ред ще бъда до вас, когато имате нужда, за да ви помогна да съхраните щастието си през целия си живот.

После вдигнах чашата си към присъстващите:

— Желая ви прекрасен ден и ви приканвам да вдигнем тост за младоженците.

— За младоженците! — извикаха в хор гостите.

Видях, че Керъл избърса една сълза, докато Майло идваше към мен да ме прегърне.

— Трябва да поговорим — каза ми той на ухото.

* * *

Усамотихме се на едно спокойно място в имението — хангара за лодки, построен на брега на езерото, в което плаваше ято лебеди. Увенчана с фронтон, малката сграда подслоняваше колекция от лодки от лакирано дърво и притежаваше нещо от безвремието на Нова Англия.

— За какво искаш да поговорим, Майло?

Приятелят ми оправи вратовръзката си. Правеше усилия да запази спокойствие, но на лицето му се четеше притеснение и тревога.

— Повече не мога да те лъжа, Том. Знам, че трябваше да ти го кажа по-рано, но…

Замлъкна, за да разтърка очите си.

— Какво става? — попитах заинтригуван. — Не ми казвай, че пак си загубил пари на борсата.

— Не, става дума за Били…

— Какво Били?

— Тя… тя съществува, не наистина, но…

Не разбирах нищо от това, което искаше да ми каже.

— Какво ти става, да не си пил!

Той пое дълбоко дъх, за да се успокои и седна на дърводелския тезгях.

— Трябва да върна нещата обратно в контекста им. Спомни си в какво състояние се намираше преди една година. Вършеше глупост след глупост: превишена скорост, наркотици, проблеми с властта. Вече не пишеше, потъваше в самоубийствена депресия, от която нищо не можеше да те изкара — нито терапията, нито лекарствата, нито нашата подкрепа.

Внезапно разтревожен, седнах до него.

— Една сутрин — продължи той — ми се обади нашият издател, който предупреждаваше за грешка при отпечатването на втория том на трилогията. Изпрати ми един екземпляр по куриер и видях, че книгата прекъсваше по средата с думите: „изкрещя тя и падна“. През целия ден това изречение продължаваше да се върти в главата ми и следобеда още продължавах да мисля за него по време на срещата ми в студиото на „Колумбия“. Продуцентите току-що бяха свършили с кастинга за адаптацията по твоя роман и екипът подбираше актьори за второстепенните роли. Помотах се малко из студиото, където течаха прослушвания за актриса за ролята на Били. И там срещнах това момиче…

— Кое момиче?

— Казваше се Лили. Млада жена, малко отнесена, която ходеше от кастинг на кастинг. Беше бледа, очите й бяха очертани с черна спирала и изглеждаше уморена като героиня на Касаветис. Нейното представяне беше изумително, но асистент-режисьорът не й даде никаква надежда. Оня наистина беше сляп, до такава степен беше очевидно, че това момиче е твоята Били. Тогава я поканих да пийнем по едно питие и тя ми разказа живота си.

Майло направи непоносимо дълга пауза, като дебнеше реакцията ми и внимателно подбираше всяка дума, но аз вече не издържах от тия заобикалки:

— Продължавай, по дяволите!

— Между случайни работи като сервитьорка, Лили от време на време тайно работеше като манекенка, мъчейки се да стане актриса. Беше се снимала за няколко списания, в малки рекламни клипове и в няколко сериала. Макар и все още млада, тя създаваше впечатлението, че кариерата й наближава своя край. Почувствах, че е уязвима и някак изгубена в безмилостния свят на модата, където едно момиче прогонва друго и където тези, които не са пробили до двадесет и пет годишна възраст, нямат никакво бъдеще…

По гърба ми тръгна ледена тръпка и стигна до тила ми. Усещах как кръвта бие в слепоочията ми. Не исках да научавам истината, която той се канеше да ми разкрие.

— Какво се опитваш да ми кажеш, Майло? Какво си предложил на това момиче?

— Предложих й 15 000 долара — призна той накрая. — Петнадесет хиляди долара, за да изиграе ролята на Били, но не във филма. В твоя живот.

[1] Така преминава световната слава. — Б.пр. ↑

38
Лили

Да, съдбата раздава картите, но ние сме, които ги изиграваме.

Ранди Пауш

— Предложих й 15 000 долара — призна той накрая. — Петнадесет хиляди долара, за да изиграе ролята на Били, но не във филма. В твоя живот.

Разкритието на Майло ми подейства като ъперкът. Бях гроги като ударен боксьор, който пада насред ринга. Той използва смущението ми, за да се оправдае:

— Знам, че изглежда безумно, но проработи, Том! Не можех да стоя така и нищо да не направя. Трябваше да те удари достатъчно мощен електрошок, за да те накара да реагираш. Това беше последната карта, която можех да изиграя, за да те изкарам от дупката.

Абсолютно шашнат, го слушах, без да разбирам.

Били — актриса? Цялото това приключение — манипулация? Не беше възможно да съм се оставил да ме разиграват така…

— Не, не ти вярвам — казах аз. — Това са глупости! Като оставим настрана физическата прилика, има твърде много доказателства, които потвърждават съществуването на Били.

— Кои?

— Татуировката например.

— Беше фалшива. Временен надпис, направен от един гримьор в студиото.

— Тя знаеше всичко за живота на Били.

— Накарах Лили да прочете всичките ти романи и тя ги научи наизуст. Не й дадох паролата на компютъра ти, но получи достъп до биографичните файлове на твоите персонажи.

— А самият ти как получи достъп?

— Платих на хакер, който хакна машината ти.

— Ти си истински мръсник!

— Не, аз съм ти приятел.

Въпреки всичките му аргументи, не можех да се оставя да ме убеди:

— Но самият ти ме откара при психиатърката, за да ме затвори!

— Защото знаех, че ако планът ми сработи, ще реагираш точно по този начин и ще се опиташ да избягаш.

Образите на всичко, което бях преживял с „Били“, се редуваха в ума ми. Пресях ги един по един, като се надявах да накарам Майло да започне да си противоречи.

— Чакай! Тя успя да оправи колата, когато бугатито се развали! Как така разбира от механика, ако братята й не са монтьори?

Той отговори веднага:

— Просто кабел, който бях извадил от буксата. Маневра, която бяхме разработили, за да разсеем окончателно твоите съмнения. Не се опитвай повече: има само един детайл, който можеше да я издаде, но за щастие ти нищо не забеляза.

— Какво пък сега?

— Били е левичарка, а Лили е деснячка. Много е тъпо, нали?

По този въпрос паметта ми изневеряваше. Невъзможно беше да разбера дали ми казва истината.

— Обясненията ти са много любезни, но пропускаш най-важното: болестта на Били.

— Вярно е, че с пристигането в Мексико нещата се ускориха — призна Майло. — Макар че ти още не беше в състояние отново да започнеш да пишеш, беше очевидно, че вече си по-добре, и най-вече — че между теб и това момиче ставаше нещо. Без да си го признавате, вие започвахте да се влюбвате един в друг. В този момент исках да ти разкрия цялата история, но Лили настояваше да продължи. Нейна беше идеята за целия мизансцен около болестта.

Чувствах се като в гъста мъгла.

— Но каква цел?

— Защото те обичаше, нещастен идиот такъв! Защото желаеше щастието ти: да започнеш отново да пишеш и да можеш да си върнеш Орор! Ето какво успя да направи тя!

— Значи белите коси са били…

— … боя.

— Мастилото в устата?

— Съдържанието на пълнител за писалка, изсипано под езика.

— А резултатът от изследванията в Мексико? Целулозата, намерена в тялото й?

— Всичко това беше нагласено, Том. На д-р Филипсън му оставаха три месеца до пенсия. Казах му, че си ми приятел и че искам да си направя шега с теб. Той се отегчаваше до смърт в своя диспансер и това му се стори забавно; но както всички планове, се появи онова камъче, което преобърна колата, когато Орор ти предложи да заведеш Били при професор Клузо…

— Що се отнася до Клузо, той никога нямаше да се хване на разни нагласени работи. Докато бяхме в Париж, симптомите на Били не бяха симулирани. Тя за малко не умря, убеден съм в това.

— Прав си, но именно в този момент се случи нещо необикновено, Том! Без да знае, Били наистина е била болна. Благодарение на Клузо беше диагностициран сърдечният й тумор. По някакъв начин аз ви спасих и двамата.

— А тази книга, която ти търси почти из целия свят?

— В това отношение събитията се оказаха по-силни от мен — призна той. — Керъл нищо не знаеше и твърдо вярваше в тази история. Тя поемаше инициативите. Аз се задоволявах да играя…

Майло не успя да завърши изречението си, защото с един жесток удар с юмрук аз го проснах на земята.

— Нямаше право да правиш това!

— Да те спася? — попита той, ставайки. — Не, това не е право, това е дълг.

— Не и на каквато и да е цена!

— Да, именно на каквато и да е цена.

Избърса струйката кръв, която течеше от устата му, преди да отсече:

— Ти щеше да направиш същото за мен. За да предпазиш Керъл, не си се поколебал да извършиш убийство, така че не ми чети лекции! Това е историята на нашия живот, Том! Когато един от нас стъпи накриво, другите двама му се притичат на помощ с всички средства. Затова сме винаги прави. Ти ме спаси от улицата. Ако не беше ти, още щях да съм в затвора, а не да се женя за жената, която обичам. Ако не беше ти, Керъл може би щеше да се е обесила на някое въже, вместо да се готви да роди. А ти? Къде щеше да си ти днес, ако те бяхме оставили да се самоунищожиш? Затворен в някоя клиника? Мъртъв може би?

През мътните стъкла се процеждаше бяла светлина. Оставих въпроса му без отговор. В този момент ме занимаваше друго нещо.

— Какво става с това момиче сега?

— Лили? Нищо не знам. Дадох й парите и тя изчезна. Мисля, че напусна Лос Анджелес. Преди работеше в един нощен клуб на „Сънсет Трип“. Ходих дотам, но никой не я беше виждал.

— Как е фамилното й име?

— Не зная! Дори не съм сигурен, че Лили е истинското й име.

— Друго не знаеш ли?

— Слушай, разбирам, че искаш да я намериш, но жената, която търсиш, е второстепенна актриса, сервитьорка от стриптийз клуб, не Били, в която се влюби.

— Запази съветите за себе си. Значи, нямаш никаква информация?

— Съжалявам, не. Но ако трябваше да го направя отново, десет пъти щях да го направя.

Излязох от хангара, смазан от признанията на Майло, и направих няколко крачки по дървения понтон, който водеше към езерото. Безразлични към човешките мъки, лебедите плуваха сред диви ириси.

* * *

Взех колата си от паркинга и карах по крайбрежието до Санта Моника, преди да вляза в града. В главата ми цареше хаос и имах чувството, че карам безцелно: минах през „Ингълууд“, продължих по „Ван Нес“ и „Върмонт Авеню“, преди да си дам сметка, че някаква невидима сила ме беше отвела в квартала на моето детство.

Паркирах кабриото до кашпите за цветя, които още по мое време съдържаха само фасове и празни кенове.

Пред блоковете всичко и нищо се беше променило. Все същите мъже, които целеха баскетболните кошове, докато други подпираха стените в очакване нещо да се случи. За миг ми се стори като че ли наистина един от тях каза:

— Hey, Mr. Freak!

Но аз бях станал чужденец и никой не ме обезпокои.

Минах покрай оградата на баскетболното игрище и отидох на паркинга. „Моето“ дърво все така си беше тук. Още по-рахитично, с все по-малко листа, но все така изправено. Както преди, седнах на изсъхналата трева с гръб, облегнат на ствола.

В този момент се дотъркаля един мини купър и спря, като зае място за две коли. Все още облечена в булчинската си рокля, Керъл излезе от колата. Видях я как идва към мен, в дясната си ръка държеше голям спортен сак, а с лявата придържаше красивия си бял шлейф и се мъчеше да не го изцапа.

— Юху! На паркинга има сватба! — извика един от тарикатите на игрището.

Останалите дойдоха да погледнат за малко и после отново се върнаха към заниманието си.

Керъл седна до мен под дървото.

— Здрасти, Том.

— Здрасти, но мисля, че бъркаш датата, днес нямам рожден ден.

Тя се усмихна леко, после една дискретна сълза се търкулна по бузата й.

— Майло ми разкри всичко преди седмица. Преди това, кълна ти се, нищо не знаех — обясни тя и седна на бордюра на паркинга.

— Съжалявам, че ти развалих сватбата.

— Няма нищо. Как се чувстваш?

— Като човек, който разбира, че е бил жертва на манипулация.

Тя извади кутия цигари, но аз я спрях:

— Ти луда ли си, какво! Напомням ти, че си бременна.

— Тогава престани да дрънкаш глупости! Не бива да приемаш нещата по този начин.

— А как другояче искаш да ги приема? Оставих се да ме измамят, това е, отгоре на всичкото от най-добрия ми приятел!

— Слушай, видях как се държи това момиче с теб, Том. Видях как те гледа и ти гарантирам, че чувствата й не бяха престорени.

— Не, бяха просто тарифирани. Петнадесет хиляди долара, нали толкова?

— О, не го прекалявай! Майло никога не е искал от нея да спи с теб!

— Във всеки случай побърза да се чупи веднага, щом договорът й изтече!

— Постави се за малко на нейното място. Мислиш ли, че за нея бе лесно да приеме това смесване на самоличностите. За нея ти си се влюбил в един персонаж, в някого, който е тя, без да е наистина тя.

Имаше нещо вярно в това, което казваше Керъл. Всъщност в кого се бях влюбил? В един персонаж, който бях създал и който Майло манипулираше като марионетка? В една неуспяла актриса, която в това беше намерила ролята на своя живот? В нито една от двете. Бях се влюбил в едно момиче, което насред мексиканската пустиня ме беше накарало да осъзная, че в негово присъствие всичко има повече вкус, повече усещане и повече цвят.

— Трябва да я намериш, Том, иначе ще съжаляваш за нея до края на дните си.

Поклатих глава.

— Невъзможно е: следите й са изгубени и дори не знаем как се казва.

— Ще трябва да намериш нещо по-добро като извинение.

— Какво искаш да кажеш?

— Виждаш ли, аз също никога няма да бъда щастлива, ако знам, че ти не си.

По напрегнатия й глас усещах до каква степен това, което ми казва, е искрено.

— Така че ти донесох това.

Тя се наведе над сака си и ми подаде една риза, изцапана с кръв.

— Симпатичен подарък, но предпочитам компютъра — казах, за да намаля напрежението.

Тя се усмихна, преди да ми обясни:

— Спомняш ли си онази сутрин, когато с Майло нахлухме в твоята къща и ти ни каза за пръв път за Били? Апартаментът ти беше в пълен безпорядък, а терасата ти — наопаки. Имаше кръв по стъклото и по дрехите ти…

— Да, това беше денят, когато „Били“ си беше порязала дланта на ръката.

— Тогава гледката на кръвта ме разтревожи много. Представях си какво ли не: че може би си убил или ранил някого. Така че на другия ден се върнах в дома ти и измих всички петна. В банята намерих тази окървавена риза, която взех, за да я скрия от евентуално разследване. Не я изхвърлих и когато Майло ми призна истината, я занесох в лабораторията за ДНК анализ. Сравних резултатите с базата данни и…

Тя удължи ефекта от своята изненада, като извади от чантата си картонена папка.

— … мога да ти кажа, че твоята приятелка е една мила престъпница.

Отворих папката и попаднах на копието на документ, издаден от ФБР, който Керъл ми обясни:

— Казва се Лили Остин, родена е през 1984 г. в Оукланд. На два пъти е била задържана през последните пет години. Нищо чак толкова лошо: веднъж за неподчинение на служебно лице през 2006 г. по време на манифестация в подкрепа на абортите, и втори път през 2009 г. за пушене на трева в някакъв парк.

— И това е достатъчно, за да имаш досие?

— Ти не гледаш често криминални сериали, нали? Калифорнийската полиция систематично събира проби от ДНК от лицата, които са задържани или заподозрени, че са извършили престъпление. Ако това ще те успокои, и ти си в клуба.

— Знаеш ли новия й адрес?

— Не, но вкарах името й в нашите бази данни и намерих това.

Тя ми подаде един лист. Беше формуляр за записване в университета „Браун“ за тази учебна година.

— Лили е записала литература и драматургия — обясни Керъл.

— Как са я приели в „Браун“? Един от най-добрите университети в страната…

— Обадих се в университета: била е приета по документи. Предполагам, че през последните месеци е учила сериозно, защото е получила отлични оценки на подготвителните тестове.

Гледах двата документа, покорен от тази непозната — Лили Остин, чието съществуване малко по малко се материализираше пред очите ми.

— Мисля да се върна при гостите си — каза Керъл, като погледна часовника си. — А ти трябва да идеш да намериш друг човек.

* * *

Следващия понеделник взех първия полет за Бостън. Пристигнах в 16 ч. в столицата на Масачусетс, наех една кола на летището и потеглих към Провидънс.

Кампусът на университета „Браун“ включваше внушителни сгради от червени тухли, заобиколени от зелени тревни площи. За мнозина студенти тава беше краят на учебния ден. Преди да тръгна, потърсих в интернет графика на лекциите в специалността, която следваше Лили, и я чаках с разтуптяно сърце пред вратата на амфитеатъра, където свършваше нейната лекция.

Бях се отдръпнал достатъчно, за да не ме забележи, и я видях да излиза от залата заедно с други студенти. Трябваше ми малко време, за да я позная наистина. Носеше каскет от туид и тъмен костюм — къса пола над черен чорапогащник, късо яке и поло — което й придаваше вид на лондонско момиче. Твърдо бях решил да отида при нея, но предпочитах да остане сама. Докато пиеше чая си, Лили беше започнала оживен разговор с един студент, доста изискан тип с пламенна красота. Колкото повече я гледах, толкова повече ми се виждаше разцъфтяла и спокойна. Продължавайки следването си далеч от Лос Анджелес, тя сякаш беше намерила равновесие. Някои хора го умееха — да започнат живота си отначало. Аз не знаех как да продължа моя.

Излязох от кафенето, без да й се покажа и се върнах при колата си. Това потапяне в студентския свят ме беше разстроило. Разбира се, бях доволен да разбера, че се чувства добре, но младата жена, която бях видял днес, не беше вече „моята“ Били. Тя очевидно беше обърнала страницата и докато я гледах как говори с онзи двадесетгодишен тип, се почувствах стар. В крайна сметка десетте години разлика във възрастта ни май не бяха лесна бариера.

Докато карах към летището, си казвах, че бях пропътувал този път за нищо. По-лошо: също като фотографа, който не успява да заснеме един изчезващ образ, който никога повече няма да се появи, бях оставил да мине решителният миг, този, който можеше да обърне живота ми към смеха и светлината…

* * *

В самолета обратно към Лос Анджелес включих моя лаптоп.

Може би бях едва в средата на живота ми, но вече знаех, че никога повече нямаше да срещна момиче като Били, което само за няколко седмици да ме накара да повярвам в невероятното и да ми помогне да напусна опасната страна, в която реките извират от отчаянието и се вливат в пропастите на страданието.

Приключението ми с Били беше завършило, но не исках да забравя и най-дребния епизод от него. Трябваше да разкажа нашата история. История за тези, които веднъж в живота си са имали шанса да познаят любовта, продължаваха да я изживяват или се надяваха да я срещнат утре.

Тогава отворих нов документ в програмата за обработка на текстове и го озаглавих с името на следващия ми роман: „Хартиеното момиче“.

През петте часа на полета на един дъх написах първата глава. Тя започваше така:

Глава 1

Къщата на океана

— Том, отвори ми!

Викът се изгуби във вятъра и остана без отговор.

— Том! Аз съм, Майло. Знам, че си тук. Излез от дупката си, по дяволите!

Малибу,

окръг Лос Анджелес, Калифорния,

къща на плажа

Вече повече от пет минути Майло Ломбардо не преставаше да блъска по дървените капаци на терасата на най-добрия си приятел.

— Том! Отвори или ще разбия вратата! Знаеш, че съм способен да го направя!

39
Девет месеца по-късно

Писателят разрушава къщата на своя живот, за да може — с тухлите — да построи друга къща: къщата на своя роман.

Милан Кундера

Пролетен вятър духаше над стария Бостън.

Лили Остин вървеше по тесните, стръмни улици на „Бейкън Хил“. Със своите разцъфнали дървета, газовите си лампи и тухлените къщи с тежки дървени порти кварталът притежаваше магическо очарование.

На пресечката на „Ривър“ и „Байрон Стрийт“ тя спря пред витрината на един антиквар, преди да влезе в една книжарница. Мястото беше малко и романите бяха до есетата. Купчина книги привлече вниманието й: Том беше написал нов роман…

От година и половина тя беше придобила навика съзнателно да избягва рафтовете с романи, за да не попадне на него. Всеки път, когато случайно го срещнеше — в метрото, в автобуса, на някой рекламен плакат или на терасата на някое кафене, тя се чувстваше тъжна и й се плачеше. Когато приятелките й от университета говореха за него (е, за книгите му), тя се сдържаше да не им каже: „Карах едно бугати с него, прекосих мексиканската пустиня с него, живях в Париж с него, любих се с него…“ Понякога дори, когато видеше читатели, потънали в третия том на трилогията, без да иска изпитваше лека гордост и в такива случаи й се искаше да им каже: „Благодарение на мен можете да четете тази книга! Той я написа за мен!“

Прочете заглавието на новата книга: „Хартиеното момиче“.

Заинтригувана, тя разлисти първите страници. Това беше нейната история! Беше тяхната история! С разтуптяно сърце забърза към касата, плати екземпляра и продължи да чете на една пейка в „Пъблик Гардън“ — големия градски парк.

* * *

Лили трескаво прелистваше страниците на един разказ, чийто край не познаваше. Преживяваше тяхното приключение през призмата на погледа на Том, откривайки с любопитство как се бяха развивали неговите чувства. Историята такава, каквато тя я беше преживяла, спираше с 36-та глава и тя със страх започна да чете последните две глави.

С този роман Том признаваше, че тя му беше спасила живота, но най-вече споделяше, че й беше простил измамата и че любовта му не си беше отишла с нея.

Почти със сълзи на очи тя научи, че той беше идвал в университета „Браун“ миналата есен и си беше тръгнал, без да говори с нея. Тя беше преживяла същото разочарование една година преди това! Една сутрин, като не издържаше повече, беше взела самолета за Лос Анджелес с твърдото намерение да му разкрие истината, като тайно се надяваше любовта им да не беше свършила.

Беше пристигнала в Малибу вечерта, но къщата на плажа беше празна. Тогава тя взе такси, за да си опита късмета на вилата на Майло в „Пасифик Палисайдс“.

Тъй като светеше, тя се беше приближила и беше видяла през стъклото две двойки, които вечеряха: Майло и Керъл, които изглеждаха много влюбени, както и Том и една млада жена, която не познаваше. В този момент се беше почувствала много тъжна и почти засрамена, че е могла да си въобразява, че Том няма да я замени. Сега разбираше, че това е бил един от онези сгледи, които двамата му приятели са организирали с цел той да срещне сродната душа!

Когато затвори книгата, сърцето й сякаш щеше да изхвръкне от гърдите. Този път не беше надежда, беше увереност: тяхната любовна история далеч не беше свършила. Може би бяха преживели само първата глава и тя имаше твърдото намерение да напише втората заедно с него!

Над „Бейкън Хил“ се свечеряваше. Докато пресичаше улицата, тя се размина с една възрастна бостънчанка, много изтупана, която пресичаше на пешеходната пътека със своя йоркшир на ръце. Беше толкова щастлива, че не се сдържа и извика:

— „Хартиеното момиче“ съм аз! — викаше и показваше книгата.

* * *

Книжарница „Призраци и ангели“

има удоволствието да ви покани

на среща с писателя Том Бойд във

вторник, 12 юни, от 15 до 18 часа,

за раздаване на автографи

за новия му роман

„Хартиеното момиче“

* * *

Лос Анджелес

Беше почти 19 ч. Опашката на моите читатели изтъняваше и раздаването на автографи вървеше към своя край.

Майло беше останал с мен през целия следобед, разговаряше с хората и се шегуваше. Неговата общителност и доброто му настроение правеха чакането на хората не дотам отегчително.

— Не видях колко е часът! — възкликна той, като си погледна часовника. — Добре, оставям те да приключиш сам, старче. Имам бебе да храня!

Дъщеря му беше родена преди три месеца и — както можеше да се предвиди — той се беше съвсем вдетинил.

— От един час ти повтарям да си тръгваш! — отбелязах аз.

Той си облече сакото, поздрави служителите от магазина и забърза да се върне при семейството си.

— А, да! Поръчах ти такси — предупреди ме той от вратата. — Ще те чака на ъгъла, от другата страна на улицата.

— Добре. Целуни Керъл от мен.

Останах още десет минути, за да завърша раздаването на автографи и да разменя няколко думи с управителката на магазина.

С топлата си, приглушена светлина, скърцащия под и лъснатите етажерки, „Призраци и ангели“ беше книжарница, каквато вече не може да се види. Някъде между „Магазинчето на ъгъла на улицата“ и „Чаринг Крос Роуд №84“. Много преди пресата да се намеси, книжарницата беше подкрепила първия ми роман. Оттогава насетне, от вярност, винаги започвах всяко турне от това място.

— Можете да излезете отзад — каза ми тя.

Беше започнала да спуска металната решетка, когато някой почука на стъклото. Една закъсняла читателка размаха своя екземпляр и събра ръцете си в знак на молба да й позволят да влезе.

След като ме попита с поглед, книжарката се съгласи да й отвори. Отвих капачката на писалката си и седнах отново на масата.

— Казвам се Сара — каза младата жена и ми подаде книгата си.

Докато надписвах нейната книга, друга клиентка се възползва от отворената врата и влезе в книжарницата.

Върнах екземпляра на Сара и — без да повдигна очи — взех следващата книга.

— На кого? — попитах.

— На Лили — отговори ми приятен, улегнал глас.

Увлечен в писането, тъкмо щях да изпиша името й на първата страница, когато тя добави:

— Но ако предпочиташ — Били…

Вдигнах глава — и разбрах, че току-що животът ми беше подарил втори шанс.

* * *

Четвърт час по-късно бяхме излезли на тротоара и този път бях твърдо решен да не й позволя да си тръгне.

— Искаш ли да те откарам? — предложих. — Чака ме такси.

— Не, колата ми е съвсем наблизо — каза тя и посочи една кола, паркирана зад мен.

Обърнах се и не повярвах на очите си. Беше старият бонбоненорозов фиат, който ни беше изтаралянкал през мексиканската пустиня!

— Можеш ли да си представиш, привързах се към тази кола! — обясни тя.

— Как я намери?

— Това си е цяла история…

— Давай я!

— Това е дълга история.

— Имам много време.

— Тогава бихме могли да отидем да вечеряме някъде.

— С удоволствие!

— Но аз ще карам — каза тя и се настани на командното място в своя болид.

Освободих шофьора на таксито, след като му платих, и седнах до Лили.

— Къде отиваме? — попита тя и завъртя контактния ключ.

— Където искаш.

Тя натисна газта и колата се разтресе. Но аз бях на седмото небе и изпитвах опияняващото чувство, че никога не съм го напускал.

— Водя те да ядем омар и морски дарове! — предложи тя. — Знам един страхотен ресторант на „Мелроуз Авеню“. Е, при условие, че ти ме каниш, защото в момента не може да се каже, че се къпя в пари. Само недей да мрънкаш: „И това не ям, и онова не ям, а стридите изглеждат лепкави…“ Нали обичаш омар, не може да не обичаш? Обожавам го, особено печен на скара и фламбиран с коняк. Страхотия! А рак? Преди няколко години, когато бях сервитьорка в един ресторант на Лонг Бийч, сервираха „рак крадец“… Може да достигне до 15 кг на тегло, направо не е за вярване! Може да се изкатери по дърветата, за да откъсне кокосови орехи и когато слезе на земята, ги разчупва с щипките си и ги яде! Страхотно, нали? Живеят на Малдивите и на Сейшелите. Познаваш ли Сейшелите? Аз си мечтая да отида там. Лагуни, тюркоазена вода, плажове с бял пясък… И гигантските костенурки на остров Силует. Гигантските костенурки са невероятни. Знаеш ли, че могат да достигнат до 200 кг и да живеят над сто и двадесет години? Жестоко, нали! А Индия? Ходил ли си там? Една приятелка ми разправяше за една великолепна къща за гости в Пондичери, която…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.